Vági János

HANGHORDOZÓ

— regény —

KALLIGRAM

A kötet megjelenését az NKA támogatta.

Copyright © Vági János, 2024
ISBN 978 963 468 511 1

ELSŐ SZÓLAM

Tapétaajtó

A teremben három dolog nem volt mozdulatlan: a camelsárga függöny, a törölközőtartóba befűzött WC-papír és a gézzel átkötött süllyedő-emelkedő bordakosár. A kórterem ajtaját üvegezett kukucskálóval látták el, ami sacc per kábé 40×40-es lehetett. Négyzet. Kórházról senki sem asszociál intimitásra, ez nem olyan, mint amikor azt mondják, mentő, és te rávágod: fehér. Mégis, hogy látogatási időben nemcsak a meglátogatott állapotáról kap információt a hozzátartozó, hanem a részleg összes betegéről, az azért tud hátborzongató lenni, pláne az intenzíven. Négy ablakon kukucskáltam be, ezek számozás szerint a 100-as, 101-es, 102-es, 103-as kórtermekre nyíltak. Ha nem a 103-asban fekszik, feltehetően a darabszám nagyobbra rúgott volna, és ki tudja, talán még a halál beálltáról is szereztem volna a szem számára tapasztalatot. Egy biztos, tőlem négy ajtóra, a kazettás álmennyezet revíziós nyílása alatt a vigasztalás hatékony formáját láttam megvalósulni. A folyosón több gurulós ételhordó kocsi terpeszkedett, mint élőlény. A 103-as számú ajtó mellett, rendezői balra, gurulós, de nem ételhordó kocsi. Az alumínium tálcákon jellemzően takarító eszközök, meg egy kábé 30 cm magas plüss diplodocus. Az őslény farka hosszabb volt, mint a farok nélküli test, és lelógott a tálcáról. Alatta tócsa. A cipőm orra könnyen belefúródott a márványmintázatba, ezért nincs járkálás-zaj. Az ipari neoncső-világítás nem szórt, erősek az árnyékok: a diploducos-farokból kettő is volt a padlón. A fal színét valahova a koszos fehér és a bágyadt sárga közé lőttem be, ahol photoshop-naplemente függött a falon, ott megélénkült a sárga. A színek tehát nem, a szagok viszont domináltak, mint az egészségügyi intézményekben általában. A menzaszag stimmt, de éreztem valami mást, amiről az édeskés jelző jutott eszembe, majd a vér. A szag a kórteremből jött: a gumírozott, szintén fehér ajtó nem zárt rendesen. Lenyomtam a kilincset, vettem egy mély lélegzetet, amit a kórteremben fújtam ki. A kórtermen távfűtésű lakás állott melege ült. Megállapítottam ismét: a camelsárga függöny, a törölköző tartóba befűzött WC-papír mint tornászszalag, a gézzel átkötött bordakosár süllyed és emelkedik, hogy az infúziós tartály alatti cseppkamrába infúziós oldat csöpög, és hogy az ilyen győzelemre mondják: elvben győzelem. Lehet, a bikafejű nem élte túl, de nagyon úgy fest, itt az elsőn, a 103-ban sem minden fenékig tejfel. Abból, hogy nővérkének szólított, erre tudtam következtetni, meg hogy azt mondta, nyomjam be a TV-t. Két műszer volt a teremben, mindegyik valami egészségügyi cucc, valahonnan a jövőből. A berendezési tárgyak és az elektronikai műszerek meglehetős kontrasztban voltak. Az ágy vasrácsát például ott sütötte a nap, ahol durván rozsdállott. A kézmosó fajanszán múlt századi dzsuva. A műszerek ugyanakkor tip-top csillogtak, néhány ujjlenyomattól eltekintve túlvilági nyugalomban. Beteg és egészséges, haldokló és élő, ezek drámai kontrasztok. Nem evidens, milyen lehet háton fekve fingani, de abból, amit hallottam, egészséges dolognak tűnt. Kész szerencse, hogy pont most, gondoltam, merthogy 2,20 méter magasan, egy ócska keresztről már éppen szállt volna le Krisztus: kezdtem megrendülni. Találtam egy törölközőt, amit benedvesítettem, hogy megtöröljem homlokát. Reflexszerű volt a cselekedet, csak jóval azután állítottam le a mozdulatsort, miután feltűnt, a törölköző szaros. Gondban voltam, hogy így vizesen, hova tegyem. Indultam az öntöttvas radiátor felé, amikor közölte, a nővérpultban van cukorka. A függönyt a felszálló meleg levegő lebegtette, ezzel ez is tisztázódott. Kiteregettem a törölközőt, szaros felével a radiátornak, majd azt mondtam, a hipoglikémia gyors cselekvést igényel. Megkerestem a nővérhívót így szemmel, de csak azért, hogy meggyőződjem holléte felől; ez eltartott egy ideig. Aztán észrevettem egy fehérre mázolt kilincset a holtbiztosan fehér falon, majd egy ajtólap körvonalát. Erre mondják: tapétaajtó. Azt hittem, kórház vonatkozásában a titok az élet-halál misztériumában keresendő, nem pedig rejtett épületszerkezetekben. Megérintettem az ajtólap és a rejtett tok közti leheletvékony rést, de nem fogott el semmiféle érzés, ami a titok velejárója volna. Viszont a folyosóról beszüremkedő hangokból megértettem, a veszteség igencsak nagy lehetett. Talán a tapétaajtó is az intenzív osztály specialitása. Ekkor valami toccsant. A szaros törölköző egy öntözőkannán lógott, egészen pontosan egy tíz literes, műanyag kanna zöld színű ormányán. A dolog finoman szólva zavarba hozott. Egyrészt, mert nem rémlett a tárgy, másrészt, mert nem illett oda. Benéztem a függöny mögé: az ablakpárkányon növény egy szál sem, a kórházkert zöldfelületi mutatója olyan 10% alatt. Kiderült, a TV-ben természetfilm megy: egy gepárd éppen leterít egy antilopot. Erős kép, nyugtalanító; az agy már reprodukálja is, működik a belső kamera. A nővérhívó ezúttal hamar meglett, de csak a szem látóterének szélén egy piros folt. Nem a természetfilm miatt kezdtem izzadni. Valahogy a lekabátolás nem adja magát. Állsz a betegágy mellett kabátban. Nézed, és azon tűnődsz, hogy jutott ide. A gepárd befejezte a lakmározást. Megfogtam az ágyrácsot: lánc-lánc, tápláléklánc. Mosolyogtam, mintha ezzel akartam volna ellenpontozni a halálhírt. Nem a tapétaajtó apró kilincséről ugrott be, hogy mennyire kicsinyes mindez. A lapátkezéhez képest röhejesen kicsinek érzékeltem a kanült. A marok joggal volt hossz-mértékegység, no meg a hüvelyk, normális esetben. De ekkor már az ágyát is kicsinek láttam. Hosszan néztem a testet, majd hirtelen az öntözőkannát vettem célba. És tény: a kanna kisebb lett. Hosszan néztem a testet, majd a tapétaajtó kilincsét: a kilincs kisebb lett. Nyilván nem a tárgyak zsugorodnak, állapítottam meg, amikor egy újabb fing adott hírt felőle, az a fajta, amire szokás mondani, recsegő-ropogó. Alig van kiszolgáltatottabb állapot, mint betegágyban lenni. Homlokom a tapétaajtóhoz tapasztottam, ami ettől kinyílt.

Az ajtó mögött nem túl hihető belmagasságú tér vérvörös falakkal. Nem lenne túlzás a hatalmas jelző, ha a tér dimenzióját kellene hirtelen meghatározni. Mintha kilépnél egy erkélyre, olyan. Alattam, fölöttem tér. A falak vöröse fentről lefelé sötétedett tökéletes színátmenetben. Vagy mosódott ki. A függőleges felületek ívben meghajlottak, a tér mintha lefelé öblösödött volna. Gigantikus érfal. Bendő. Egy elkorongozott vörösagyag köcsög belülről. A mennyezet száj. Áttetsző üvegpaneleken át derengés, ködben érzékelni így. A fogyatkozó fény pixeles közeget állított elő alattam sok méterre. A padló egybefolyt a falakkal, ez a bizonytalan mélység keltett félelmet bennem. Acélrácson álltam, egy lefelé vezető lépcső kvázi pihenőjén; korlát semmi. A lépcsőfokok fémesen kongtak a gumitalp ellenére. A lépcső a falat követte, ami hideg volt, ugyanakkor sikamlós, tapintásra latex, bőrszerűnek hatott. Lentről a mennyezet rasztere dudorokat kijelölő barázdává lágyult, már-már hullámzott, süllyedt és emelkedett, viszont a teret határoló falak teljesítették a szerkezettől elvárt elsődleges műszaki követelményt: szilárdan álltak. A falak hajlataiban felsliccelt rések feketén, talán járatok. A padló és a fal csatlakozásánál viasznak tűnő vöröses vájat, mint vonal menti folyóka. A padló színét a tér közepe felé sűrűsödő mintázat adta, skurcból már a vénakék dominált. Volt valami tájszerű ebben, amire a padló puhasága is ráerősített, meg hogy nem volt vízszintes. A padló, mint egy hálóba steppelt tatami, sok-négyzetméteres puklikkal. Vagy valami hártya, ami alatt zselé van és fodrozódik a fuvallattól, és csak a cövekek akadályozzák meg, hogy az egész ne emelkedjen fel a picsába. Merthogy szúrós hajtások döfték át a padlót. Repedések futottak a felület alatt. A hajtások külalakra megegyeztek azzal, amit a rizóma nóduszain kipattanó bambuszrügyekről tudni véltem: vastag kúp, éles rügyhüvellyel a végén. Csakhogy ezek bíbor színűek voltak, tövük monokli-lila, slusszpoénként nedvedzettek. Szerencsére kiszúrtam egy nyitott padlódobozt: dugaljak, szokásos fehér kábelek. Halleluja! Három tekergő kábel, a három rés felé. Vagy a résekre koncentráltam, vagy azok vonzottak. Mehettem volna a girbegurba fal mentén, de az átlót választottam, tehát a tőlem legtávolabb eső, legmagasabb rést. Hamar kiderült, viszonyítási pont nélkül a távolság és a méret csalóka: a rés relatíve közel volt, és embermagas, mint egy fülke. A szélzúgásszerű hang onnan jött, vagy legalábbis onnan is. A rést belülről feszes hártya határolta, felületén egy további hasítékkal, és a hártya, mint feszített vitorla, hol behorpadt, hol kidudorodott a ki-be áramló levegőtől. Lélegzik. Széthúztam a lucskos hasítékot, és igyekeztem átpréselni magam. Láb, kar, test. Oldalazva. Tekintetemmel a lépcsőt kerestem, egy kapaszkodót. A hajtások vagy fél métert nőttek, vér tört fel az átszúródások helyén.

Aztán fémes csikorgás. Zsúrkocsit tolt be egy ápoló. Rám nézett. Úgy tűnt, nem ismert fel. A kocsin diplodocus. Az öntözőkanna sehol. Nekidőltem a radiátornak, és megéreztem azt a bensőséges viszonyt, ami köztük volt. Megállapítottam: a camelsárga függöny, a törölközőtartóba befűzött WC-papír mint tornászszalag, a gézzel átkötött bordakosár süllyed és emelkedik.

Mi előzte meg ezt

Álmában sem gondolta volna, hogy ez megtörténhet. Csak úgy, ilyen gyorsan és végérvényesen képes leszek leteríteni. Valami történhetett vele, azt kell feltételezze, hogy itt valami nem smakkol. A mozgása valahogy darabosnak tűnt, már a legelején, mintha fejben máshol járt volna. Már a gong előtt is zavartnak látta, most, ahogy visszagondol, semmi jelét nem adta annak, hogy ott van, azaz itt, csak valami koncentrikus körökről hadovált, hogy a világmindenség közepe a szív fölött van valahol, vagy ehhez hasonló, meg hogy szétárad benne. Hogy mi, azt nem értette, de nem is tulajdonított ennek jelentőséget, azt gyanítva, ez valamiféle sajátos fohász, amit motyog. De hogy mire gyanakszik, engem nem igazán érdekel, végtére is végeztünk, hogy mást ne mondjak, ő aztán tényleg végzett, egy időre biztosan, és kimondom: ez a szar le van szarva. Lejjebb csúszok a karfás széken, még épp ellátok a hordágy fölött. Az ablak szakadt szúnyoghálója előtt sűrű pókháló zizeg. Minden képre szükségem van, nem ájulhatok el. Neki ezt tudnia kell, hogyan van ez, milyen ez a félig eszméletvesztett állapot egy ilyen élet-halál harc után. Talán miattam beszél. Ha nem is hozzám. Talán a fejdísz strucctollai külön-külön nekem integetnek; a hóbagoly jelmezt nem vette le. A gallérszerű dísztől szentképes a jelenet: fej nélküli puttó haldoklóval. Nem látom a parkettát, de recseg. Segítek neki, elárulom, a vér az orrából csorog. Kis pipere tükörrel babrál, benne szobaszelet, és egy pillanatra az olcsó csillár. Hogy lássa, mennyire roncsolódott az arc, lábujjhegyen egyensúlyozva a hordágy fölé emeli a tükröt, erre a sámlit a radiátornak lököm; hang semmi. Gyerekujjak, amint papírgalacsint sodornak. Összedörzsölöm tenyerem, mert teljesen kihűlt: nedves. Kétszárnyú ajtó rázkódik a keretében. A puttóm elvéti az orrlikat. Amire azt hittem, sámli, egy felfordított műanyag rekesz. Sehogy sem akar megalvadni a vér, a füljáratába csorog. Megtudom, pokolfajzat vagyok, és ezen mintha a csillár is jól szórakozna: pörög. Megtudom azt is, hogy van fogalma arról, mennyire megterhelő egy ilyen küzdelem, mit jelent a test számára, csak rám kell nézzen, és el tudja képzelni milyen, amikor a tüdő megtelik vérrel és ki-belégzéskor szörcsög. Azt viszont nem tudja, egyáltalán hallom-e. Érzem, a koponyámban megmozdul az agy. Talán bólintottam. A mellkasom alatt van egy lyuk, látom a döfés helyét. Tágul és szűkül, mint a szopóreflextől mozgó száj. A hordágy fölött épphogy ellátok. Legyint. Nem értem, hogyan került a keze ügyébe a zöld-sárga mosogatószivacs. A szarusárga szarvakat nyilván nem éri fel. Barázdák tekeregnek csigavonalban a csúcs felé. Beéri a homlokkal. A zöld résszel szokás súrolni? Halott-mosdatás. A szarvai egy bevetetlen gyerekágyra mutatnak. A huzat Mickey-egeres. Passzol a tegyem-a-szívemre-a-kezemet mondathoz. Mert ő tudni akarja az igazságot, ha kell, megesküszik, senkinek el nem árulja, szavát még soha meg nem szegte, és ha azt hallottam volna, hogy a törpék, talán genetikai okok miatt, fecsegő természetűek, ami kétségtelenül helytálló, akkor még inkább nyugodt lehetek szavahihetősége felől, mert a kivételek erősítik a szabályt. Őt mindenki úgy ismeri, mint fecsegő, de szavahihető törpét, tehát benne igazán megbízhatok, elárulhatom az igazságot, hogy akkor mi előzte meg ezt. Mert valaminek meg kellett előznie, ez csak úgy nem sikerülhetett, ráadásul ennyi idő alatt. A hordágy fölött még épp ellátok. A rekeszen ül. Talán le sem ér a lába. A strucctollak külön-külön nekem integetnek. Amit szúnyoghálónak néztem, zúzmara. Percek estek ki; megalvadt a vér. Vajon mióta beszélhet, és mennyi ideig nem hallottam? Mert az biztosan elhangzott, hogy mire is kíváncsi, amíg a hordágy körül rendezkedett, el kellett mondja, hogy mi nem sikerülhetett csak úgy, miféle igazságot hajszol. Az ablakra mutatok, erre ő a hordágyra. A reszketéstől lejjebb csúszott a pokróc. Bámul a puttóm, hogy akkor most mi lesz, meg fogok végre szólalni, vagy be kell érje azzal, amit elképzelt, hogy ez nem lehetett tiszta játszma. Mert a közönséget át lehet verni, megvezethetők, akik ketrecharchoz vannak szokva és nem ilyen testközeli rituáléhoz, ami vérengzésbe fordul, de ő már beavatottabb annál, mintsem bedőljön egy ilyen színdarabnak, a süket és a haldokló Minótaurosz alakításában játszott nagy tragédiának. Mert ez színdarab volt, vásári mutatvány, ami még ezerrel tart. A fejemet nem érte ütés, abban biztos, végtére is semmiről nem maradt le, még ha hátul állt is, a lábak között jó pozícióra talált, közvetlenül előtte zuhant a padlóra ez a szerencsétlen. Műsor, megjátszott hamleti őrület. Világos tehát, világos előtte minden, világos, mint a nappal. Nem én vagyok Thészeusz. A rekeszt a falnak rúgja. Felmászik. Felkapcsolja a villanyt, majd le és újra fel, aztán le, és mindezt egyre gyorsabban: fénypöttyök haladnak. Képkockák: nyálfonat, snitt, nyálfonat. A nyál nem nyúlik, szakad. Attól hogy köptem, minden bizonytalankodás, amitől eddig nem tudtam szabadulni, kívülre kerül, és ezzel helyükre a dolgok, legfőképpen az idő: elhatározom, innen el, azonnal el. Nem értem, mi tartott ennyi ideig, mi tartott itt ebben a hűvös szobában, de nincs is ennek semmi jelentősége. Egyszerűen megérett az idő a távozásra, végtére is elvégeztem, amiért jöttem, és nem is akárhogy, még ha a puttóm összeesküvésre is gyanakszik. Tévedsz, mondom neki. És most már semmi kétség nem maradt afelől, hogy meg is hallotta, mert rázza parányi öklét, hogy az lehetetlen, akkor itt valamiféle véletlennel van dolga, hogy mást ne mondjon, csodával, mert ennyi idő alatt leteríteni a Minótauroszt képtelenség. Aztán elveszítem szem elől. A mennyezet szürkéje átúszik halszálka-parkettába. Szék. Asztal. Legalább az abrosz széle lógna lefelé. A hordágyból nem zuhan ki semmi és senki. A tárgyak basznak a gravitációra. A puttóm pók a falon. Beindul a forgás. Középpontja nem a szoba közepe. Nem szabad, hogy lehunyjam a szemem. Az ablak szakadt szúnyoghálója előtt sűrű pókháló zizeg… … …

Utószó

A szövegegyüttes, amelyet a kezében tart, feltehetően a magyar irodalom legelső elbeszélése, amelyben egyáltalán nem szerepel semmiféle Név. Se tulajdon-, se személy-, se család-, se város-, se ország-. Felszabadulás. Az elbeszéltekben nincsenek személyek, se etnikumok, kisebbségek, felekezetek, politikai államok, országhatárok; csak artikulált emberi hangok, beszédmódok sorjáznak lejegyezve. Kibocsátóikat nem nyűgözi a származás törvénye, nincsenek röghöz kötve se téridőben, se biológiailag-szexuálisan. Bármely lejegyzett hang lehet bármi és bárkié. Nevek nélkül nem alkothatnak narratívákat (ehhez ismétlés, azonosság, folytonosság, datáció, lokalozáció kell), így nem rendelhetők személyes vagy kollektív identitásokhoz sem; következésképp eseményeikből nem szövődik történet és nem kerül mögéjük történelem sem: nincsenek elvont alanyok, se nemzetek, se mítoszok, se hősök, amelyeket a Név jelöl, pusztán ezek a lejegyzett hangok, szokatlan semlegességből megszólaló névtelenek hangja, meg persze maga a lejegyzés, annak zöreje, és noha ez az összes hang lehet bárkié, egyik sem képviseleti, nem „mások helyett” szólnak – hisz nincsenek előre, névvel körülírt társadalmi csoportidentitások; és az is politikai állítás, hogy mélyebb értelemben egyikünk sem néma, mert mindünk figyelmes lény –, hanem a magukét mondják, technológiai közvetítésben is a legközvetlenebbül az olvasónak, a megfeszített figyelem megannyi nyelvi magatartásában; és politikájuk is pontosan ez, ennyi, minden politikum alapja, ez a megfeszített hazárdjáték, hogy mit vesz és mennyit vétet észre a nyelv, ha mást se tesz, csak figyel és rögzít és ugyanerre hív akárkik valahol-valamikor elmormolt, elhadart vagy belső monológjaival, amint felmérik saját közvetlen környezetük, visszahajlanak magukra, kinyúlnak a másikért… Sűrűn szólnak épületekről, fiktív és valós terekről, nyilvánvalóvá mégis azt teszik, amit mindannyian sejtünk: hogy végső soron figyelmünk háza a nyelv, és mindannyiunknak van vagy lesz nyelve, ha hajlandók vagyunk figyelni. És ebből, figyelemből is mennyiféle létezik, jó isten. Valaki mániásan csinálja, valaki nonsalansz, valaki unottan szereti, valaki dühödten, más meg csalfán… Vannak a szenvedélyes figyelők, vannak a fetisiszták, vannak a léhák, és mindig van egy, aki azt hiszi, nem ő figyel, őt figyelik. Hangjukat mágikus hanghordozó rögzítette, hallgatja, lejegyzi, kommentálja valaki más; ő már tényleg csak csupa fül, vizsla szempár.

Az olvasó akárki vagy valaki más; részvétele fokozatáról koncentrációja minősége dönt. Olvasni hihetetlen könnyűség, lebegéshez hasonló. Mert a megfigyelések és rögzítések célja itt, szemben a térségi reflexekkel (de itt épp ez a térség: nincs) nem a lehallgatás, tárgya nem a fülledt titok, szóba se jön államellenes tevékenység. Mindez tehát nem a hatalomgyakorlásról szól, és nem akarja leleplezni a hatalom ún. titkát se. Ennél jóval radikálisabb politikai állításai vannak. Azt mondja, a hatalom rossz absztrakció, méltatlan a figyelmünkre. A mindennapokban mégis megszoktuk, hogy az államban testet öltött hatalom csalóka képzetei uralják a gondolkodásunk. Tulajdonnevek, mindig csak tulajdonnevek: politikusok, pártok, intézmények, állami szervek, személyazonosságunk, megannyi kötöttség, rögzítettség; és azt sugallja, a felszabadulás a levedlésükkel kezdődik. Azt mondja, ugyanilyen rossz absztrakció a nemzetek mitizált történelme is (és kérdés, van-e másmilyen). Azt mondja, legyen csak én, te, ő. Csak épületek, szobákból nyíló lehetetlen terek, parkokban a szél, neszezzen a leveleken, árnyékok alakok körül, legyenek az árnyékok az alakok. Zajos úttest, csődület, valaki bárhol bármeddig. Irodalmi terében az alig van, az éppenhogy, a meg sem történt. Folytonos alakulásban, a hangrögzítőn is rögzítetlenül, tovább- és újraolvasásra kínálva. Arról szólnak a hangok ebben a néma irodalmi térben, hogy legintimebb valónk névtelen, személytelen, államtalanított, nemzetietlen; csakis ez kapcsol ki önmagunkból, tesz felülről megfigyelhetetlen, a környezetre nyitott megfigyelővé, aki világot épít, rejtélyt gyárt és old meg, belehelyezkedik a másikba vagy kívülről önmagára néz, és látja is önmagát – önmagában a mást.

A titok az, hogy mindig csak figyelni kéne, figyelni arra, ami megnevezhetetlenségében egyszeri és ismételhetetlen itt-és-most, és mint ilyen: hatalmi eszközökkel kicsalhatatlan, de csak a rossz absztrakcióktól megszabadulva aktiválható; aki azonban képes aktiválni, annak a szemében nincs többé hatalom, csak amit lát; nincsen állam, semmiféle felsőbbség, csak ami, szemben vele, valóban foglalkoztatja. A titok az, hogy ennek a felszabadulásnak itt-most elemibb médiuma az irodalom, a benne nyíló tér, tér az elmélkedésre, tér a figyelem összpontosítására, mint bármilyen politikai mozgalom, amely a rossz absztrakciók (a Nevek) mítoszába visz.

Ahol minden(ki) anonim, ott minden konkrét, ami annyit tesz, illékony, egyszeri, ismételhetetlen, kisajátíthatatlan. Tetszőleges alakok a térben: anonimitásuk ártatlan, felelőtlenségük érdekmentes. Láthatatlanná váltak. Marad nekünk lejegyzett hangjuk, a lényeg: hogy a lejegyzett beszédeket olvasva koncentrált figyelmünk mentális tereket és eseményvariációkat képezhet a nyelv gondosan összerendezett anyagtalan anyagából, amely csupán cselekményvázlatokat, alakzatcsomókat, percepciós rendszereket, motivikus összefüggéseket és konstrukciós elveket kínál fel nekünk, türelmes olvasóinak, szabadon kipróbálható elemeket, megannyi alkalmat figyelmünk, a mindennapokban a rossz absztrakciók (az állam, a történelem, a hatalom…) bénította értelmi képességeink élesítésére: a Nevek tétlenítésére, minden hatalom elbocsátására.

Az itt kimunkált irodalmi figyelem nem ismer hódolatot. Nevezhetnénk ezt éppenséggel szabadságnak, de hát épp a megnevezésektől tartózkodunk.

Sipos Balázs

PARTITÚRA

Első szólam

Tapétaajtó

Mi előzte meg ezt

Minótaurosz

Barlangban edz

Második szólam

Elmetektonika

Hová lesz a séta

Csöpög a zuhanyrózsa

Sebességdiagram

Harmadik szólam

Farkas bárányra

Valószínűtlen érzékelés

Dionüszoszi világ

Csak dudorászott

Negyedik szólam

Felmordulnak

Inkább hallgat

Tovább

Orgia

Ötödik szólam

Majdnem törzsi tánc

Növényvilág

Rutinlátogatásnak indult

Semmiség

Hatodik szólam

Viszony

Jöjjön közelebb

Tükörkép

Állok az ablaknál

Utószó

Kiadta a Pesti Kalligram Kft.,
Budapest, 2024.
Elektronikus kiadás

Felelős kiadó: Mészáros Sándor
Olvasószerkesztő: Tóth Ramóna Mirtill, aki a kötet szerkesztésének időszaka alatt a Petőfi Irodalmi Múzeum Oláh János szerkesztői ösztöndíjában részesült.
Olvasószerkesztő: Péterfy Emma
A borítót Vági János tervezte
A képen látható mű alkotói: Szakács István, Szentirmai Tamás, Vági János
A borító Szentirmai Tamás fotójának felhasználásával készült
Elektronikus könyv: Nagy Lajos

kalligram.libricsoport.hu

ISBN 978 963 468 511 1

Felhasznált betűtípusok:
Noto Serif, Source Sans Pro – SIL OFL