DR. BRUCE H. LIPTON

Szeretetteljes
kapcsolatok

A földi mennyország
megteremtésének tudománya

ÉDESVÍZ KIADÓ
BUDAPEST

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Dr. Bruce H. Lipton / The Honeymoon effect

Hay House Inc., USA, 2013

A Hay House-rádió a www.hayhouseradio.com
internetes oldalon érhető el.

Fordította

Fehér Zsuzsanna

Szerkesztette

Barsi Nikoletta

Copyright © Bruce H. Lipton, 2013

Hungarian translation © Fehér Zsuzsanna, 2021

Hungarian edition © Édesvíz Kft., 2021

Cover design © Édesvíz Kft., 2021

Minden jog fenntartva.

A könyv – a kiadó írásos jóváhagyása nélkül – sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, semmilyen formában és értelemben, elektronikus vagy mechanikus módon, beleértve a nyilvános előadást vagy tanfolyamot, a hangoskönyvet, bármilyen internetes közlést, a fénymásolást, a rögzítést vagy az információrögzítés bármely formáját.

A könyvben olvasható információk csupán tájékoztató jellegűek, nem pótolják egyetlen egészségügyi probléma diagnózisát, kezelését sem. Nem helyettesíthetik a képzett egészségügyi szakemberrel folytatott konzultációt. E könyv tartalma csupán segítséget nyújt egy egészségügyi szakember által előírt észszerű és felelős kezelési programhoz. A szerző és a kiadó semmiféle felelősséget nem vállal a könyv tartalmának félreértelmezéséért vagy téves alkalmazásáért.

ÉDESVÍZ KIADÓ, BUDAPEST

Felelős kiadó Novák András igazgató

Főszerkesztő és műszaki vezető Melher Viktor

Tipográfia Alinea Kft.

Borítót készítette Goart Design Bt.

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-507-143-2 (epub)

ISBN 978-963-507-144-9 (mobi)

Kedves Olvasó!

Az Édesvíz Kiadó célja megalakulása, 1989 óta, hogy útmutatást, támaszt, kihívást nyújtson azoknak, akik a tudatos önismeret és önfejlesztés egész életen át tartó útjára léptek. A Kiadó csapata azóta is minden nap azon dolgozik, hogy megtaláljuk és megjelentessük azokat a könyveket, amelyek céljai elérésében (vagy keresésében) leginkább segítik Önt.

Ahogy az élet minden területén, könyvkiadói hivatásunkban is a megújulás, az innováció az egyik legfontosabb szempont.

Elkötelezettek vagyunk a nyomtatott és az elektronikus könyvkiadásban egyaránt. Ezért használjuk ki az ebook kínálta lehetőségeket is: ezzel a XXI. századi technikával környezetkímélőbben és az Ön számára is olcsóbban tudjuk eljuttatni Önhöz azt, amit szeretne, mint a nyomtatott verzióval. Ráadásul a régi, boltokban talán már nem is kapható könyveinket digitálisan ismét megtalálhatja.

Az olvasás élménye és szeretete az Édesvíz Kiadó hitvallása: legyen az nyomtatott vagy elektronikus, megvásárolt vagy illegálisan letöltött. Lényeg, hogy az Üzenet, a Könyv eljusson Önhöz.

Ugyanakkor mire Ön ezeket a sorokat olvassa, addigra akár ezernél is több órányi munkánk és jelentős kiadásaink vannak a megjelentetésben.

Ezért hálásan megköszönjük, ha könyvünket illegális letöltés helyett megvásárolja, és ezzel hozzájárul Kiadónk fenntartásához és további könyvek kiadásához. Cserébe mi igyekszünk minden kiadványunkat egyre könnyebben és olcsóbban elérhetővé tenni az Ön számára.

Szívesen fogadunk minden visszajelzést, amelyet megfontolva még többet tehetünk azért, hogy Ön, kedves Olvasó, elégedett legyen Kiadónkkal és könyveinkkel.

Köszönjük együttműködését!

Jó olvasást kíván:

Novák András

alapító tulajdonos

Kapcsolat:

szerkesztoseg@edesviz.hu

www.edesviz.hu

TARTALOM

Bevezetés

1. fejezet: Törekvés a kötődésre

2. fejezet: Jó rezgések

3. fejezet: Szerelmi bájitalok

4. fejezet: A négy elme – mindenki másképp csinálja

5. fejezet: Nemesgázok: A béke, a szeretet és a tulsi tea terjesztése

Epilógus

A függelék: Nászúthatás ellenőrzőlista

B függelék: Vígjátékok moziterápiához

Források

Irodalomjegyzék

Köszönetnyilvánítás

A szerzőről

A nászúthatás: A végtelen szeretetből fakadó boldogság, szenvedély, energia és egészség állapota. Az életed olyan csodálatos, hogy alig várod, hogy felkelj, elkezdődjön a napod, és hálát adj az univerzumnak, hogy élhetsz.

BEVEZETÉS

A szeretet nélküli élet hiábavaló.
A szeretet az élet vize.
Idd szívvel és lélekkel.

RÚMI

Ha valaki azt mondta volna nekem fiatalkoromban, hogy egyszer majd könyvet írok a kapcsolatokról, azt válaszoltam volna, hogy elment az esze. Azt hittem, hogy a szerelem költők és hollywoodi producerek által megálmodott mítosz, hogy az emberek rosszul érezzék magukat amiatt, hogy soha nem lehet övék. Örök szerelem? Boldogan éltek, míg meg nem haltak? Felejtsd el!

Mint mindenki, én is úgy voltam beprogramozva, hogy az életemben bizonyos dolgok ne tudjanak könnyedén megvalósulni. Programom hangsúlyozta az oktatás fontosságát. Szüleim számára ez jelentette a különbséget a közmunkás és a finom kezű és könnyű életű értelmiségi cégvezető között. Egyértelműen azon a véleményen voltak, hogy „tanulás nélkül semmit nem lehet elérni a világon”.

Meggyőződésük ismeretében nem meglepő, hogy szüleim semmiben nem korlátoztak, ha ismereteim bővítéséről volt szó. Mrs. Novak diákjaként másodikos koromban bűvölt el először az egysejtű amőbák és a gyönyörű, egysejtű algák csodálatos mikroszkopikus világa. Berontottam a házba, és kértem anyámtól egy saját mikroszkópot. Habozás nélkül elhajtott a boltba, és megvásárolta az első mikroszkópomat. Nyilvánvalóan másképp reagált, mikor Roy Rogers-cowboykalapért és hatlövetűért hisztiztem.

Roy Rogers-korszakom ellenére Albert Einstein vált fiatalságom ikonikus hősévé: Mickey Mantle, Cary Grant és Elvis Presley mind egyetlen, nagyszerű alakká álltak össze számomra. Mindig is imádtam Einstein nyelvöltögetős fotóját, amin a fehér haja olyan, mintha épp a 220 voltba nyúlt volna. Szívesen láttam a nappalinkban az (új keletű) televízió apró képernyőjén. Kedves, bölcs és játékos nagypapának tűnt.

A legbüszkébb arra voltam, hogy Einstein, egy zsidó bevándorló, épp, mint apám, tudományos zsenialitásával legyőzte az előítéleteket. A New York-i Westchester megyében, ahol felnőttem, gyakran éreztem magam kitaszítottnak. Voltak, akik nem engedték, hogy a gyermekeikkel játsszak, nehogy megfertőzzem őket bolsevizmussal. Büszkeséggel és biztonságérzettel töltött el a tudat, hogy Einstein korántsem egy száműzött, zsidó ember, hanem olyan valaki, akit világszerte tiszteltek és becsültek.

A jó tanárok, a taníttatásomat minden más elé helyező családom és a szenvedélyem, hogy órákat töltsek a mikroszkópom mellett, sejtbiológia PhD-hez vezetett a Wisconsini Orvostudományi és Közegészségügyi Egyetemen. Ironikus módon csak akkor kezdtem megérteni, hogy ifjúkori hősöm, Einstein milyen sokat tett a világunkért, amikor otthagytam az „új tudomány” felfedezését, ideértve a kvantummechanikát is.

Míg a tudományok világában szárnyaltam, más területeken magam voltam a működési zavarok díszpéldánya, kivált a kapcsolatok terén. Húszévesen nősültem meg. Túl fiatal és érzelmileg éretlen voltam egy ilyen volumenű kapcsolathoz. Amikor tíz év házasság után megmondtam apámnak, hogy elválok, ő makacsul tiltakozott, és azt mondta: „A házasság üzlet.”

Visszatekintve apám szavaira, az ő szemszögéből nézve igaza volt. 1919-ben emigrált a forradalom alatt, a pogromban úszó, éhínségtől kínzott Oroszországból. Apám és családja számára az élet elképzelhetetlenül nehéz volt, és a túlélésük sosem volt biztos.

Következésképpen apám számára a kapcsolatot egy olyan társulás jelentette, amelyben a házasság a túlélés egyik eszköze, hasonlóan ahhoz, ahogy az 1800-as években a vadnyugat úttörői toborozták a postán rendelhető menyasszonyokat.

Szüleim házassága tükrözte apám „az üzlet az első” hozzáállását, annak ellenére, hogy anyám, aki Amerikában született, nem osztotta filozófiáját. Anyám és apám a hét hat napján együtt dolgozott sikeres családi vállalkozásunkban, de sem én, sem a testvéreim nem emlékszünk arra, hogy valaha is csókot váltottak, vagy belefeledkeztek volna egy-egy romantikus pillanatba. Korai tinédzseréveimben vált nyilvánvalóvá házasságuk működésképtelensége, mikor anyám szeretet nélküli kapcsolatuk feletti haragja súlyosbította apám alkoholproblémáit. Öcsémmel és húgommal a szekrényünkbe bújtunk a családi békét porrá zúzó, eldurvult viták elől. Mikor a szüleink végül úgy döntöttek, hogy külön hálószobába költöznek, törékeny fegyverszünet állt be köztük.

Ahogy sok, hagyományosan boldogtalan szülő tette az ötvenes években, a szüleim a gyerekek érdekében együtt maradtak. Csak akkor váltak el, miután a legkisebb testvérem is befejezte az egyetemet. Bárcsak tudták volna, hogy a működésképtelen kapcsolatuk sokkal károsabb volt a gyermekeik számára, mint a válás lett volna!

Abban az időben apámat hibáztattam silány családi életünkért. De később, érettebb fejjel gondolkozva ráébredtem, hogy a szüleim egyformán felelősek a katasztrófáért, amely szabotálta kapcsolatukat és családi harmóniánkat. Ami még ennél is fontosabb, észrevettem, hogy a tudatalattimba programozott viselkedésük hogyan befolyásolja és ássa alá a nőkkel való szeretetteljes kapcsolatok megteremtésére való törekvéseimet. Mindeközben évekig kínlódtam; házasságom felbomlása érzelmileg megterhelő volt, kivált, mert két csodás lányom – mára szeretni képes, fantasztikus nők – kislány volt még. Olyan nehéz volt mindezt megélni, hogy úgy döntöttem, soha többé nem nősülök meg újra. Meggyőződve arról, hogy az igaz szerelem mítosz csupán – legalábbis számomra –, tizenhét éven át minden egyes nap ezt mantráztam borotválkozás közben: Soha nem nősülök meg újra.

Mondanom sem kell, hogy nem voltam az elkötelezett párkapcsolatok zászlóvivője! De a reggeli szertartásom ellenére sem hagyhattam figyelmen kívül azt, ami az egyszerű sejttől a mi ötvenbillió sejtből álló testünkig minden organizmus számára biológiailag elengedhetetlen: a törekvést, hogy kapcsolatba lépjünk egy másik organizmussal.

Az első nagy szerelem, amelyet megtapasztaltam, meglehetősen klisészerű volt: az idősebb, érzelmileg elakadt férfi beleszeret egy fiatalabb nőbe, és intenzív, a hormonjai által vezérelt kamaszszerelmet él át. Egy éven át boldogan lebegtem a „szerelmi bájitalok” – a véremben áramló neurokémiai anyagok és hormonok – tengerén (lásd a 3. fejezetet). Amikor kamaszos szerelmem óhatatlanul összeomlott és kiégett (mondván, hogy „térre van szüksége”, majd elbiciklizett egy szív- és érsebész karjaiba), egy évet töltöttem a nagy, üres házamban a fájdalomtól fetrengve, az engem elhagyó nőn tűnődve. A teljes elvonás borzalmas, nemcsak a heroinfüggők számára, hanem azok számára is, akiknek biokémiája a szerelmi csalódás után visszatér a mindennapi hormonok szintjére, és a szokásos neurokémiai anyagokra.

Egy hideg wisconsini téli napon egyedül ültem (szokás szerint), és ismét az engem elhagyó nőn kattogtam. Hirtelen arra gondoltam: Az istenért, hagyj már békén! Egy bölcs hang, amely időnként megjelenik életem sarkalatos pillanataiban, így felelt: „Bruce, nem pontosan ezt tette?” Kitört belőlem a nevetés, és ez megtörte a varázslatot. Ettől a pillanattól kezdve bármikor felbukkant a gondolataimban, nevetnem kellett. Végül így sikerült túlesnem az elvonás időszakán, bár utána még hosszú utat kellett megtennem, hogy összeszedjem magam.

Az, hogy valójában milyen messze is vagyok még ettől, akkor vált kristálytisztává számomra, amikor a Karib-tengerre költöztem, hogy egy külföldi orvosi iskolában tanítsak. A föld legszebb helyén éltem egy óceánparti villában, gyönyörű, édes illatú virágokkal körülvéve; a villához járt egy kertész és egy szakács is. Szerettem volna megosztani valakivel az új életemet (bár természetesen továbbra sem akartam megnősülni – még mindig ragaszkodtam a reggeli mantrámhoz). Puszta szexpartnernél többet szerettem volna. Szerettem volna valakivel megosztani új életemet a föld legszebb helyén. De minél inkább kerestem, annál kevésbé találtam, pedig birtokában voltam annak, amiről úgy gondoltam, a világ legjobb csajozós szövege: „Ha épp ráérsz, volna kedved velem lógni a karibi villámban?”

Egyik este ki is próbáltam lehengerlőnek ígérkező szövegem egy nőn, aki épp akkor érkezett Grenadára, a képeslapra kívánkozó, tökéletes szigetre, amit már megszerettem. Elmentünk a jachtklub bárjába és dumáltunk. Érdekelt, ezért megkértem, hogy maradjon egy ideig, ahelyett hogy visszatérne a jachtra dolgozni. A szemembe nézett, és azt mondta: „Nem, soha nem tudnék veled lenni. Megfojtasz.” Szíven ütöttek a szavai. Csendben visszahuppantam a székembe, majd egy hosszú, döbbent pillanat után sikerült kipréselni magamból: „Köszönöm. Ezt hallanom kellett.” Tudtam, hogy igaza van; tudtam, hogy rendeznem kell a saját életemet ahhoz, hogy megkaphassam az igazi, szeretetteljes kapcsolatot, amelyre annyira vágyom.

Aztán egy vicces dolog történt: amint abbahagytam a kétségbeesett keresést, megjelentek az életemben azok a nők, akik velem akartak lenni. Végül szeretett Margaretem, könyvem igazi ihletője belépett az életembe, és elkezdtük úgy élni az életünket, mint az egykor puszta fantáziának tűnő romantikus vígjátékok hősei.

De ne szaladjunk ennyire előre a történetben! Először meg kellett tanulnom, hogy nem sorsom a magány, hogy nem sorszerű, hogy be kell érnem működésképtelen kapcsolatok sorával. Nem csupán azt kellett felismernem, hogy én vagyok a felelős életem minden elrontott kapcsolatáért, hanem azt is, hogy képes vagyok felépíteni egy csodálatos kapcsolatot is, olyat, amilyenre mindig is vágytam.

Minden a Karib-térségben kezdődött, amikor megtapasztaltam a tudományos manifesztációját annak, amit első könyvemben, a Tudat: a belső teremtőben ismertettem. A sejtekkel kapcsolatos kutatásaim során rájöttem, hogy a sejteket nem gének irányítják, és nem is mi magunk. Ez a heurékapillanat volt szabadgondolkodásúból Rúmit idéző tudóssá válásom kezdete: olyan tudóssá, aki hiszi, hogy mindnyájan képesek vagyunk megteremteni saját földi mennyországunkat.

Ez a pillanat volt az, amikor házasságfóbiás szkeptikusból olyan felnőtté váltam, aki végül felelősséget vállalt életének minden sikertelen kapcsolatáért, és ráébredt, hogy megteremtheti álmai kapcsolatát. Ebben a könyvben ezt a folyamatot mutatom be, többek között ugyanazon tudományágak segítségével, mint a Tudat: a belső teremtő című könyvemben. Megmagyarázom, miért nem a hormonjaid, a neurokémiai vegyületeid, a génjeid vagy a legkevésbé sem ideális nevelésed akadályoz meg abban, hogy kiépítsd azokat a kapcsolatokat, amelyekre vágysz. Meggyőződéseid akadályoznak meg abban, hogy megtapasztald ezeket a semmihez nem fogható, szeretetteljes kapcsolatokat. Változtasd meg meggyőződéseidet, és megváltoznak a kapcsolataid!

Persze ennél azért bonyolultabb a helyzet, mert két ember kapcsolatában valójában négy elme vesz részt. Ha nem érted meg, hogyan tud ez a négy elme a legjobb szándék ellenére is egymás ellen dolgozni, rossz helyen keresed majd a szeretetet. Ez az oka annak, hogy bár az önsegítő könyvek és a terápia gyakran segítik a megértést, de a tényleges változást nem – hiszen a kapcsolatokban részt vevő négy elméből csak kettővel foglalkoznak.

Idézd fel életed legelsöprőbb szerelmi kapcsolatát – a nagy szerelmet, amely kibillentett az egyensúlyodból. Napokig szeretkeztél étlen-szomjan, és tele voltál energiával: ez volt a nászúthatás, ami úgy tűnt, hogy örökké tart majd. A nászút azonban gyakran mindennapos civakodásba, esetleg válásba, vagy egyszerűen csak egymás elviselésébe torkollik. A jó hír az, hogy ennek nem kell így végződnie.

Azt gondolhatnád, hogy a nagy szerelem a legjobb esetben véletlen, rosszabb esetben tévedés volt, összeomlása pedig balszerencse. Most azonban elmagyarázom, hogyan hoztad létre a nászúthatást az életedben, és hogyan veszítetted el. Miután ezt hozzám hasonlóan megértetted, felhagyhatsz majd a rossz párkapcsolati karmád feletti siránkozással, és megteremthetsz egy hollywoodi álomhoz hasonlatos, életre szóló kapcsolatot.

Több évtizedes kudarc után végül sikerült nekem is! Mivel nagyon sokan megkérdezték, hogy csináltuk, Margaret és én elmagyarázzuk az epilógusban, hogyan sikerült tizenhét éve megteremtenünk, és azóta is megtartanunk a boldog mézeshetek atmoszféráját. Szeretnénk megosztani a történetünket, mert a szeretet a legerősebb növekedési tényező az emberek számára, és ragályos! Amint megteremtetted a nászúthatást a saját életedben, hasonló, szerető embereket vonzol majd magadhoz, minél többet, annál jobb. Fogadjuk meg Rúmi nyolc évszázados tanácsát, és éljük meg egymás iránti szeretetünket, hogy ez a bolygó végre egy jobb hellyé válhasson, ahol minden teremtmény megélheti saját földi mennyországát. Remélem, hogy ez a könyv téged is elindít egy olyan úton, amin a Karib-térségben az a bizonyos pillanat elindított engem. Hogy megteremtsd, és életed minden egyes napjának részévé tedd a szeretetteljes kapcsolatot.

1. FEJEZET

Törekvés a kötődésre

El sem tudjuk képzelni, hogy van egy életforma, amely önmagában létezik, független, és nem kötődik más formákhoz.

LEWIS THOMAS

Ha több kudarcba fulladt kapcsolat túlélője vagy, akkor talán már azon töprengsz, miért is próbálkozol tovább. Biztosíthatlak arról, hogy nem csak a (néha tiszavirág életű) kellemes pillanatok miatt. És nem is a trópusi szigeteken enyelgő párokat bemutató reklámok miatt. Kitartasz, korábbi tapasztalataid és a rossz válási statisztika ellenére is, mert kötődésre születtél. Az emberi lények nem magányra vannak tervezve. Nem kellene egyedül élniük.

Van egy alapvető biológiai késztetés, ami arra sarkall téged és minden organizmust ezen a bolygón, hogy közösségben éljen, és kapcsolatba lépjen más élőlényekkel. Akár tudatosan gondolkodik rajta, akár nem, a biológiai programja kényszeríti a kötődésre. Valójában az egyének közösségbe rendeződése (akár csak két fő esetén is) olyan alapvető erő, amely a biológiai evolúciót vezérli. Ezt a jelenséget spontán evolúciónak nevezem, amelyet részletekbe menően ismertetek az azonos című könyvemben.[1]

Természetesen vannak további biológiai késztetések, melyek célja az egyedek és a fajok túlélésének biztosítása: az élelem, a szex, a növekedés, a védelem iránti törekvés, valamint az életért folytatott vad, megmagyarázhatatlan harc. Nem tudjuk, hol, vagy hogyan van programozva a sejtekbe az élni akarás, de tény, hogy egyetlen szervezet sem adja könnyen az életét. Próbáld megölni a legprimitívebb organizmusokat. Még a baktérium sem mondja: „Oké, megvárom, amíg megölsz.” Ehelyett minden kitérő manővert meg fog tenni a túlélés érdekében.

Amikor nem elégülnek ki legalapvetőbb biológiai szükségleteink, amikor a túlélésünk veszélybe kerül, akkor a gyomrunk mélyén érezzük, hogy valami nincs rendben, még mielőtt tudatos elménk felfogná a veszélyt. Ez a gyomortáji diszkomfortérzet jelenleg globális jelenség – sokan érezzük, amikor azon gondolkodunk, hogy milyen mértékben károsodott a bolygónk, és ezt az emberiség túlélheti-e.

A könyv nagy része arra összpontosít, hogy az egyének miként tudnak csodálatos kapcsolatokat létrehozni, vagy újjáéleszteni, de az utolsó fejezetben elmagyarázom, hogy „a földi paradicsom” kapcsolatok által létrehozott energia hogyan gyógyíthatja meg a bolygót, és mentheti meg fajunkat.

Tudom, ez hatalmas kihívás, de egy rendkívül sikeres, bevált módszer áll rendelkezésünkre a gyógyító kapcsolatok megteremtéséhez, ami végül bolygónk gyógyulásához vezet. Ahogy az ősi misztikusok mondták: „A válaszok bennünk rejlenek.” A harmonikus kapcsolatok természete és ereje megfigyelhető az emberi testet felépítő sejtek billióinak közösségében. Ez elsőre furcsának tűnhet számodra, mert amikor a tükörbe nézel, logikusan arra következtethetsz, hogy egyetlen entitás vagy. De ez nagy félreértés! Az emberi lény valójában egy ötvenbillió érző sejtből álló közösség egy bőrrel borított Petri-csészében. Ezt a meglepő tényt a 3. fejezetben fejtem ki részletesebben.

Sejtbiológusként hosszú, boldog órákat töltöttem az őssejtek viselkedésének és sorsának tanulmányozásával. Az emberi test sok billió sejtje sokkal harmonikusabban él együtt, mint a viszálykodó párok és a konfliktusoktól terhelt emberi közösségek. Ez az egyik ok, amiért értékes felismerésekhez juthatunk el a sejtjeink által: ötvenbillió érző sejt, ötvenbillió polgár él együtt békésen egy rendkívül összetett közösségben. Az összes sejtnek van feladata. Valamennyi sejt rendelkezik egészségügyi ellátással, védelemmel és életképes gazdasággal (ami az ATP molekulák{1} cseréjén alapul: az energia egységeit az energiabiológusok gyakran „a birodalom pénzének” hívják). Ehhez képest az emberiség feladata – kitalálni, hogy a viszonylag kevés, csupán hétmilliárd főt számláló közösség hogyan tud együttműködni – gyerekjátéknak tűnik. És az ötvenbillió sejthez képest egy emberpár összehangolása semmiség (bár tudom, hogy időnként a legnehezebb kihívásnak tűnik, amellyel a földön szembesülünk).

Elismerem, hogy a földön elsőként megjelenő egysejtű organizmusok sok időt – csaknem hárommilliárd évet – töltöttek el azzal, hogy kitalálják, hogyan kötődjenek egymáshoz. Még nekem sem tartott ilyen sokáig! Amikor pedig összefogtak, hogy többsejtű életformákat hozzanak létre, akkor kezdetben egysejtű szervezetek laza közösségeiként vagy „kolóniáiként” szerveződtek.

De a közösségben élés evolúciós előnye (a környezet hatékonyabb megfigyelése és a munkamegosztás) hamarosan rendkívül strukturált szervezetekhez vezetett, amelyek társadalmilag interaktív egysejtűek millióiból, milliárdjaiból, majd billiárdjaiból álltak. Ezeknek a többsejtű közösségeknek a nagysága a mikroszkopikustól a szabad szemmel könnyen láthatóakig terjed: baktérium, amőba, hangya, kutya, ember stb. Igen, még a baktériumok sem élnek egyedül; szétszórt közösségeket alkotnak, amelyek kémiai jelek és vírusok révén folyamatosan kommunikálnak egymással. Miután a sejtek kitalálták, hogyan működjenek együtt bármilyen méretű és alakú organizmusokat létrehozva, az újonnan kifejlődött többsejtű szervezetek maguk is közösséggé kezdtek formálódni. Például makroszinten a nyárfa (Populus tremuloides) szuperorganizmust képez, amely genetikailag azonos fák (lényegében fatörzsek) nagy állományaiból áll, amelyeket egyetlen föld alatti gyökérrendszer köt össze. A legnagyobb ismert, egybefüggő nyárfacsoport egy százhat hektáros, Pando becenevű liget Utahban, amely egyes szakértők szerint a világ legnagyobb organizmusa.

A harmonikus multiorganizmusos társadalmak társadalmi jellegzetességei azonnal alkalmazhatók az emberi civilizációra is. Nagyszerű példa erre a hangya, amely az emberhez hasonlóan többsejtű, társadalmi lény; ha egy hangyát eltávolítasz a közösségéből, meghal. Az egyéni hangya valójában szuborganizmus; az igazi organizmust a hangyakolónia képviseli. Lewis Thomas így írt a hangyákról: „A hangyák annyira hasonlítanak az emberi lényekre, hogy az már-már kínos. Gombákat termesztenek, háziállatként levéltetveket tenyésztenek, hadseregeket indítanak háborúba, vegyi szprékkel riasztják el és zavarják össze az ellenséget, rabszolgákat ejtenek, gyermekeket dolgoztatnak, és megállás nélkül adják veszik az információkat. A tévénézés kivételével mindent csinálnak, amit mi, emberek.”[2]

A természet közösségbe rendeződés iránti törekvése az emlősfajoknál, például a lovak esetében is könnyen megfigyelhető. A vad csikók úgy idegesítik a szüleiket fel-alá rohangálva körülöttük, ahogy az emberi gyermekek is szokták. A szülők utódaik kordában tartására bele-belecsípnek csikóikba, ha azonban ezek a finom harapások nem működnek, áttérnek a leghatékonyabb büntetésre: kizárják a rosszul viselkedő csikót a csoportból, és nem engedik, hogy visszatérjen a közösségbe. Kiderült, hogy még a legélénkebb, legmegzabolázhatatlanabb kiscsikó is mindent megtesz annak érdekében, hogy újra csatlakozhasson a méneshez.

Ami az emberi közösségeket illeti, magányos emberként bár hosszabb ideig vagyunk képesek megvédeni magunkat, mint egy hangya, de valószínűleg megbolondulunk közben. Eszembe jut a Számkivetett című film, amelyben Tom Hanks egy olyan férfit alakít, aki egy szigeten rekedt a Csendes-óceán déli részén. Saját véres kezével arcot rajzol egy Wilson Sporting Goods röplabdára, amelyet Wilsonnak hív, hogy legyen kivel beszélgetnie. Végül négy év után kockázatos lépésre szánja el magát: egy rögtönzött tutajon kimerészkedik a szigetről. Inkább meghal azért, hogy találjon valakit, akivel kapcsolatba léphet, mintsem hogy egyedül maradjon, annak ellenére, hogy rájött, hogyan juthat ételhez és italhoz – vagyis a túlélése biztosított lett volna.

A legtöbb ember úgy gondolja, hogy a szaporodás az emberek legalapvetőbb biológiai szükséglete. Kétségtelen, hogy az egyed szaporodása alapvető fontosságú a fajok túlélése szempontjából. Ezért kellemes a szex annyira a legtöbbünk számára. A természet biztosítani akarta, hogy az emberek vágyakozzanak a szaporodásra, és így a faj fennmaradása biztosított legyen. De Hanks nem azért merészkedik el a szigetről, hogy szaporodjon. Arra vágyik, hogy a röplabdán kívül mással is kommunikálhasson.

Az emberek számára a párba rendeződés több puszta szaporodásnál. „Az emberek egyedisége” (The Uniqueness of Humans) című előadásában Robert M. Sapolsky neurobiológus és primatológus elmagyarázza, hogy az emberek mennyire egyedülállók ebben a tekintetben:

Kihívást jelent, hogy ez valami olyasmi, ami egyedül ránk jellemző az egész állatvilágban. Hadd mondjak egy példát erre. Megdöbbentő példát. Nézzünk egy párt. A nap végén hazamennek. Beszélgetnek. Megvacsoráznak. Beszélgetnek. Lefekszenek. Szeretkeznek. Még egy kicsit beszélgetnek. Alszanak. Másnap pedig pontosan ugyanezt teszik. Hazajönnek a munkából. Beszélgetnek. Esznek. Tovább beszélgetnek. Lefekszenek. Szeretkeznek. Még többet beszélgetnek. Elalszanak. És ezt teszik a hónap minden egyes napján. Egy zsiráfot ez taszítana. Aligha akad még valaki, aki napi rendszerességgel, csupán élvezetből szexel, és olyat sem nagyon találunk, aki utána beszélne róla.[3]

Az emberek számára a szex a szaporodás szempontjából addig létfontosságú, amíg a populáció stabilizálódik. Amikor az emberi populációk egyensúlyi és biztonsági állapotba kerülnek, akkor a szaporodás miatti szex gyakorisága visszaesik. Az Egyesült Államokban, ahol a legtöbb szülő számít arra, hogy a gyermekeik megélik a felnőttkort, és arra is számítanak, hogy ők maguk sem kerülnek utcára időskorukra, családonként átlagosan kettőnél kevesebb az utód. Azonban bármely populáció, amely veszélyben érzi magát, fiatalabb korban kezd szaporodni, és több utódot nemz – öntudatlanul is azzal kalkulálva, hogy nem éli túl mindegyik gyermek a gyerekkort, így kettőnél több utódra lesz szükség ahhoz, hogy legyen, aki támogassa őket időskorukban. Például Indiában a termékenységi ráta egy évtized alatt tizenkilenc százalékkal, 2,2-re esett vissza, a legszegényebb területeken, ahol a családok hatalmas kihívásokkal néznek szembe a puszta túlélésért küzdve, ez az arány háromszor magasabb lehet.

IRODALOMJEGYZÉK

1. fejezet: Törekvés a kötődésre

[1] 1. Bruce H. Lipton, PhD, Steve Bhaerman: Spontán evolúció. Budapest, Édesvíz Kiadó, 2013.

[2] Lewis Thomas: The Lives of a Cell: Notes of a Biology Watcher. New York, Viking, 1974, 11–12.

[3] Robert Sapolsky: „The Uniqueness of Humans” (Stanford University Class Day Lecture: 2009. június 13.), www.youtube.com/watch?v=hrCVu25wQ5s.

TUDAT A BELSŐ TEREMTŐ

Gondolataink átprogramozásával
szervezetünkön is változtathatunk!

310 oldal
Keresd a weboldalunkon!
www.edesviz.hu

A szerző – neves sejtbiológus – nem csupán felfedi a rég keresett hiányzó láncszemet anyag és tudat között, de képekkel és példákkal bizonyítja, hogy nem a gének és a DNS szabályozzák az életfolyamatokat, hanem bizonyos sejten kívüli tényezők.

Dr. Bruce Lipton olyan megdöbbentő felfedezéseket oszt meg velünk, melyek tanúsítják, hogy a gondolatok a szervezet valamennyi sejtjére hatással vannak. Természetüktől függően pozitív vagy negatív erőteret gerjesztenek a test körül, így befolyásolva személyes életünket, egészségünket.

ÉDESVÍZ WEBÁRUHÁZ
AKCIÓK • INFORMÁCIÓK

webaruhaz@edesviz.hu
00-36-30-781-5474
www.edesviz.hu

ÉDESVÍZ KÖNYVESBOLT
1053 BUDAPEST • MÚZEUM KRT. 23.

konyvesbolt@edesviz.hu
00-36-1-266-3778

00-36-30-919-5314

ÉDESVÍZ KÖZÖSSÉG
ÉRDEKESSÉGEK • KÖNYVRÉSZLETEK • JÁTÉKOK

A mindennapokra!

ÉDESVÍZ KIADÓ

ÉDESVÍZ NAGYKERESKEDÉS
VISZONTELADÓINKNAK

nagyker@edesviz.hu
00-36-30-781-5474

ÉDESVÍZ + magazin
Cikkek az
EGÉSZSÉG • ÖNFEJLESZTÉS • EZOTÉRIA
témaköreiben

Érdekes információk szerzőkről és könyvekről

Keresd a www.edesvizkiado.hu címen

{1} Adenozin-trifoszfát – A szerk.