György Péter

A gyanútlanság vége

Tanulmányok, esszék, kritikák
2018–2022

részlet

© György Péter, 2022

MAGVETŐ
KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Schmal Alexandra
Korrektor Balogh Emerencia
A kötetet Pintér József tervezte
Műszaki vezető Takács Klári

ISBN 978 963 14 4142 0

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Utánunk igazabbak jönnek.

Hazugság máltai lovagjai,

színlelés bohócruháiba-bújtak,

eszméktől örök nyavalyatörősek,

az ingujjból pikkászt varázsolók,

s velük a búzaföld-dézsmáló varjak,

végezetül a rókák is kivesznek.

Jöhetsz, aranykor, mi már nem leszünk.

Fényhomlokú fiúkkal s nevető-

kezű-lábú lányokkal elgyere!

Ők a szavak első jelentését mondják,

és rendbe raknak mindent majd utánunk.

Kormos István: Utánunk (1967)

Honti János (1910. október 19., Budapest – 1945. március/április, Kópháza) emlékének

Takáts Józsefnek, több évtizedes barátsággal

A félig bevallott élet Csoóri Sándor: Éji nap – Nappali hold. Naplójegyzetek, töredékek, 1955–2011

–Ugye, milyen szép is volt nekünk a Bolyai utca!

–Lombsátraival, napban-fagyban-hóban-virágban milyen
feledhetetlenül szép volt nekünk a Bolyai utca!

–Én meghalok… és te is meghalsz… És akkor senki se tudja
többé, milyen szép volt nekünk a Bolyai utca!

–Igen, de halálom előtt én majd elmondom valakinek…

–Ha tíz valakinek mondod is el, és mind a tíz valaki száz
valakinek, azok is mind meghalnak egyszer és így…

Tamkó Sirató Károly: Bolyai utca.

Kozmogrammok, V (1975)

Valami újra történik velem; valami megnevezhetetlen, belső esemény, aminek a végkifejletéről semmit se tudok: szokatlanul idegen vagyok magamnak, idegen ennek a saját rosszkedvébe gabalyodott városnak. Lépkedek a gyöngén megvilágított Bolyai utcán, s a félsötétben egy-egy platánlevél pottyan elém, mintha üveglábakra épített kórház műtőjéből levágott kézfejeket hajigálnának ki egymás után.

Csoóri Sándor: A félig bevallott élet (1978)

1.

Három héttel a Nappali holdnak a Hitelben megjelent,1 mára a szöveg egészét árnyékba borító 1990. július 3-i bejegyzése után Csoóri Sándor összeszámolta, mennyi időt töltött születése óta kórházban: „…a végeredménytől magam is elhűltem: a betegségeim két hónap híján négy évet raboltak el az életemből.” Majd pár sorral lejjebb gyakran használt eljárását követi, az önmagáról szóló beszámolót hirtelen más fénytörésben állítja olvasói elé: „Levendel László orvosbarátom szerint az én politikai ellenállásom ösztönös formája a betegség volt. A megbetegedés. Igazság szerint: gyökeret kellett volna eresztenem a városban. Laknom valahol, étkeznem valahol, kötődnöm valahová […]. De sehol semmi. Idegen voltam mindenütt. […] Csoda-e, ha se magamra nem találtam, se a nélkülözhetetlen valóság útbaigazító jeleire? Puerto Ricó-i menekült voltam New Yorkban, aki otthontalanságában vagy az alkoholra, vagy a kábítószerekre veti rá magát, hogy belső feszültségét elviselje.”2

S nem pusztán a naplójegyzetek, töredékek közé illesztett, valóban a napi bejegyzések illúziójával kecsegtető, hányatott sorsú esszéről van szó, hanem Csoóri korai évei óta visszatérő alapkérdéséről. Ez az érzés játszott döntő szerepet 1967-ben megjelent kötetében, a Második születésemben3 is („Amerre indulok, / még nyár ragyog tovább, / egy folyó fény-pengéje tündököl – / de föltámad lassan a cigánybambusz: / e jeremiási ököl, / víz és sár ideje, / hideg álmoké, köveké: / második születésemé.”). A verseskötetet A meghasonlás világos háttere című próza zárja, amely ugyanúgy olvasható esszéként, mint irodalmi, politikai, poétikai programként, s mindezzel összefüggésben műfajelméleti traktátusként. „Bárhonnan közeledjek is hivatásomhoz vagy mesterségemhez, csakis oda lyukadok ki, hogy az író igazi otthona az otthontalanság, a minden dolgok közé való száműzetés állapota, kiegyensúlyozottsága pedig a dráma.” (106.) Az 1978-ban megjelent gyűjteményes kötet, a Nomád napló kötetnyitó szövege ugyanez a próza. És felmerül ez a kérdés a Párbeszéd, sötétben című, 1973-as verseskötet utolsó szövegében, a Közeledés a szavakhoz című, emlékeket és irodalomelméleti problémákat egybefűző írásban is: „Üresség, mindenütt üresség. Fölismerhető otthontalanság a szavakban, a nézésben, a gondolkodásban. Otthontalanság az írásban, a szerelemben, a sajátoménak mondható házban.” (128.)

Ugyanez a szöveg szerepel a Jóslás a te idődről kötetben,4 amely a 30 év című sorozatban jelent meg – a Magvető és a Szépirodalmi Könyvkiadó közös vállalkozásaként kiadott egységes, aranyszínű borítójú kötetek a harmincéves szocializmus kánonját voltak hivatottak reprezentálni. Az otthontalanság szorosan összefügg az esztétikailag érvényes, koherens élettörténet feladásával: „Le kell mondani a kinyomozható meséről. Le kell mondani az elbeszélhető történetekről.” (131.)

Pár évvel később azonban Csoórit nem érdekelték többé a részletek. Ehelyett a nemzeti történelem idejének és terének újrateremtése mellett kötelezte el magát. A hosszú tartamok és a személyes idők közötti feszültség és különbség érzékeltetése helyett azok hierarchiájában lett bizonyos; a szerepére kérdező, az elkötelezettség nyelvében kétkedő író helyett a képviseleti költészet, illetve kultúra ideológusa jelent meg, akinek a nemzetpolitikai küldetés beteljesítése volt az élete. Az igazi kérdés az, hogy mikor és mi vezetett ehhez az átalakuláshoz. A folyamat rekonstrukciójában, egyes részleteinek feltárásában van, pontosabban lehetne szerepe a 2018-ban megjelent két naplókötetnek. Akármilyen töredékesen is, de kirajzolódik bennük annak az átalakulásnak a története, amelynek során a kortárs irodalom városi értelmiségi közegében élő íróból a nemzeti sorskérdéseket alakítani hivatott, befolyásos nagy ember válik.

2.

„Eddig nem írtam le egyetlen sort sem, amit ne felejtene el az utókor” – írta Csoóri 1959-ben, huszonkilencedik születésnapján.5 Ekkor már két verseskötet volt mögötte, az 1954-es Felröppen a madár és az 1957-es Ördögpille. Az elsőt az ugyancsak zámolyi születésű példaképe, Csanádi Imre szerkesztette. Az 1951–1954 közötti versekből éles kontúrokkal rajzolódnak ki Csoóri életének visszatérő kérdései – a küldetés alapja: a szegényparasztság életével való életfogytig tartó azonossága, a betegség, a (budakeszi) tüdőszanatórium világa és az új társadalomhoz való kritikus hűsége. „Hazát építünk. Sok az áldozat, / melyet e néptől elvár a jövő. / Barna kenyéren és józan lemondás / italán nevel, növeszt az idő.”6

A Felröppen a madár kötetet ő maga sem tartotta a kánonba valónak, az 1979-es Jóslás a te idődről az Ördögpilléből kiválogatott versekkel kezdődik, melyek meghatározó része a szülőfalu végtelenül szomorú leírása, ám a Motyogók már félreérthetetlenül Csoóri saját szövege, ahol nem kellett figyelnie sem Nagy Lászlóra, sem Juhász Ferencre, akikre közben mindig is figyelni akart. „Nyöszörgő villamosokon / s elszabadult utcáin Budapestnek, / jönnek elém hold-hideg arccal, / akik magukban beszélgetnek. / […] / S a nagy színész, ki tegnap este / fölzaklatta a közönséget, / magátfeledve, utcahosszat / valami titkot kibeszélget. / […] / Mit beszéltek ki, motyogók? / Ez idegbajos századot? / E háborús, de megváltó, / emberpróbáló századot? / Jöttök, jöttök az utcán szemközt / s megszólít hangos gondotok – / azt mondjátok, mit nékem kéne, / ha sikoltok, ha dadogok” (37–39.).

Az 1956 utáni évek kijelölték Csoóri mozgásterét is. Hosszú időbe telt, amíg a forradalomról öncenzúra nélkül beszélhetett, ugyanakkor a kortárs Budapest, majd a tágabb világ élményének feldolgozása újra és újra műfaji problémák elé állította, amelyek persze elválaszthatatlanok voltak az élete alapját jelentő képviselet és küldetés szerepének kialakításától. „Nemrég még hittem, hogy a költészet társadalmi feladataiból a mi időnkben sok áthárul a kutatókra, politikusokra, szakemberekre. Ma már nem hiszem” – írta az 1963-ban megjelent Tudósítás a toronyból című, Illyés felidézésével nyitó szociográfiai kötetének a személyességet és az őszinteséget keretként használó záró kommentárjában.7 Az otthontalanság kérdése tévedhetetlenül pontos felismerés volt, s egyben a szabadság és a távoli világokkal való találkozás élményét is jelentette, a szó szoros és átvitt értelmében egyaránt. A közeg, amelyben élt, valóban – Mészöly Miklós 1977-es kötetének címével – A tágasság iskolája volt. Jancsó Miklós, Gyurkó László, Kósa Ferenc, Liska Tibor, Orosz János, Marsall László, Hernádi Gyula, Sík Csaba, Konrád György, Orbán Ottó,8 Tornai József, Sükösd Mihály, Vekerdi László – a kávéházakban együtt ülő társaság a népi és az urbánus kultúra összebékülését ígérte. A hatvanas években és a hetvenes évek elejére származás és identitás megbonthatatlan, zárt szövetségénél fontosabbnak, igazabbnak, reménytelibbnek tűnt az eltérő kultúrák számára egyaránt érvényes jövő megteremtésének ígérete. Ez volt a Kádár-rendszer értelmiségi világának egyedülálló lehetősége. De mindez nem jelentette azt, hogy ugyanakkor és ugyanott Csoóri ne tekintette volna feladatának a kortárs Budapesttől egyre jobban távolodó terek és a gyorsan süllyedni látszó múltak képviseletét. S ezzel a problémával nem volt egyedül. Sára Sándorral, Kósa Ferenccel, Gaál Istvánnal közös, illetve több ponton érintkező munkásságának számos ma is érvényes remekműve – a Cigányok, a Feldobott kő, a Tízezer nap, a Sodrásban – ugyanúgy a képviselet mikéntjének kérdését járja körül, mint Jancsó filmje, az Oldás és kötés.

Ettől nem függetlenül Csoóri Sándor a hetvenes évektől kezdve folyamatosan jelen volt a hatalommal tárgyaló, meg- és kiegyezéseket kereső, konfliktusokat vállaló, a kisebbségi, elsősorban erdélyi magyarság valóban elviselhetetlen, nyomasztó helyzetén változtatni akaró felelősségérzettől áthatott elitközösségben is. A képviselet kultúrája nem pusztán a líráját meghatározó metafora: az életét átalakító szerep volt.

„1975. szeptember vége. Fekete Gyula üzen: kellene találkoznunk Aczéllal. Valamikor ők megegyeztek, tehát itt az ideje. Sorolja a neveket: Benjámin, Fekete, Sánta, Czine, Nagy Laci, jómagam. Dobozy lenne a házigazda. Ez baráti társaság? Tiltakozom, nyögök. Azzal érvel, hogy Nagy Laci jön. Erre beadom a derekamat. Másnap hívom Lacit, őt Czine értesítette, de nem mondta, hogy Aczéllal kell találkoznunk. Ne menjünk el – születik meg a döntés. De ebből harag lesz. Mindenki megsértődik. Pozsgayt keresem. Elhívjuk a táncházba, Lacival rábeszéljük, hogy Aczélt térítse el a szándékától. Másnap reggel lebeszéli. Mi bemegyünk Dobozyhoz. Imre kér, hogy a Czine-ügyet ne említsem. Aczél nem akar vele találkozni – ezt nem ígérem meg. De arra is kér, hogy tartsunk ki a szándékunk mellett. Kitartunk.”9

Olvasási, értelmezési stratégia kérdése, hogy ki miként érti ezt a szöveget. Én maradok a semlegességnél, mindössze arra mutatok rá, hogy ez a bejegyzés félreérthetetlenül egy hosszú és folyamatosnak tűnő beszélgetéssorozat egyik epizódjának tűnik, amelyben az MSZMP kultúrpolitikusai és a „népies” elit szubkultúrája közti viszonyok folyamatos átrendeződése zajlott a barátságok, szövetségek, árulások, stratégiák piacán: titkok és őszinte szavak összeütközései.10 De akármint is, ennek a világnak, amelyben Csoórinak egyre fontosabb szerep jutott, más volt a tétje, mint a kávéházakban üldögélő, végtelen vitákat folytató, kívülálló értelmiségiek közegének – ami persze nem jelentette azt, hogy a kettő között ne lett volna átjárás. Az 1975-ös bejegyzések döntő témája a képviseleti gyakorlat napi működése: itt már a Rózsadomb és a Józsefhegy világában is otthonos Csoóri tűnik fel. Persze közben idegenkedett a nyilvánosságot nem vállaló közvetítőnek attól az ismert szerepétől, amelybe részben belekényszerült, s amelyet részben ő maga is akart. Az alkuk nem akadályozták meg az MSZMP-t abban, hogy ha akár Pozsgay, akár Aczél úgy látták, hogy a költő/ideológus túlmegy egy határon, oda ne vágjanak, műveit ne tiltsák be, vagy őt magát ne próbálják meg marginalizálni. A politikai élet, s ezt ő maga jól látta, komoly árat követelt. „…már lassan negyvenhat éves vagyok: öt-hat évig fő műveket kellene írnom.”11 Ami azonban a társasági élet különböző színtereinél, illetve a résztvevők változó összetételénél is fontosabb, az a saját munkájához, feladatához, tehát írói önazonosságához fűződő viszony drámai változása. Az 1978-as – Szent Korona és a Charta című – bejegyzésben ez áll:

„Amerika. Ott hallottam, hogy visszaadnák a Szent Koronát, de sokan ellenzik.

Itt a helye! Itt a zöm. A korona nem múzeumi tárgy. Jelentése van, mint a Siratófalnak. Minden összesűrűsödik benne.

Illyés – pártolja a gondolatot. Ő aztán igazán nem volt királypárti. Példa erre a Petőfiről szóló könyve. Az Országház második múzeum lenne.”12

Itt már nem a pusztán a képviseleti kultúra jelentését kereső Csoóri Sándor ír. Ugyan továbbra sincsen szó sem a hatalom akarásáról, sem politikai cinizmusról, ennél a helyzet sokkal jobb, ugyanakkor talán riasztóbb. Csoóri a nemzet identitását helyreállítani hivatott, szimbolikus programjához keres szövetségeseket, s ez éppolyan fontos számára, mint a bátor politikai helytállás, a részvétel a demokratikus ellenzék akcióiban, így az 1977-es Chartában.

Az évek múltával a mindent eldöntő kérdés Trianon lett – bármit jelentsen is. Egyre kevésbé volt elválasztható egymástól a kortárs erdélyi magyar közösség érdeksérelme ellen valóban döntő fontosságú fellépés és a magyarság magára találásának feltételeként értett szimbolikus, retorikus revízió kérdése. S közben Csoórinak szembe kellett néznie az „Illyés-örökös” szerepének bonyolultságával, annak kínos valóságával és valótlan mítoszaival egyaránt. „Irtóztató pletykákat terjesztenek városszerte. Többek között rólam is. Az Illyés-utódlással [sic!] kapcsolatban itt-ott azt sutyorogják rólam »jobb társaságban«, hogy alig vártam a halálát.”13

Csoóri egyaránt otthon volt a népiek között és a demokratikus ellenzék szubkultúrájában – és ez újra és újra nehéz helyzetekbe hozta: „Tegnapra hívtak be bennünket a Pártközpontba, a Kádárnak írt levél kapcsán. Ketten nem jöttek el, de indokoltan maradtak távol. Először talán arról, hogy hogyan íródott meg maga a levél. A barátaim régóta nézik fejcsóválva kézszorításomat a »radikális fiúkkal«: Kis Jánossal, Bence Gyurival, Hamburger Misivel, másokkal. Becsülik őket, de dünnyögve emlegetik »szerencséjüket«: mögöttük ott az egész zsidóság, ott van az egész nyugati sajtó, tehát könnyen vitézkedhetnek. Ez az előny csábítja őket arra, hogy a tiltakozásaikat világgá kürtöljék, mindenekelőtt nyugaton. Fekete Gyula, Bíró Zoli és Für Lajos is a hazai terepet, a körön belül maradást tartja fontosabbnak, ezért is határozta el, hogy égető politikai ügyeinkről Kádárnak kellene levelet írni. Egyszerű neve ennek: a lojális taktika. Ez a gondolat kissé – kimondatlanul – hadüzenet volt ellenem is, hiszen én lógok ki a legjobban a magyarok sorából, és parolázok a zsidókkal. Senki se gondolja ezt ilyen meredeken, de a gondolat árnyéka azért az előzményekbe igencsak belejátszott.”14

Végül persze nem Kádár, hanem Aczél fogadta őket, s így aztán nem is történt semmi.

Jegyzetek

A félig bevallott élet. Csoóri Sándor: Éji nap – Nappali hold. Naplójegyzetek, töredékek, 1955–1989, 1990–2011

1 A Nappali hold először a Hitelben jelent meg 1990. augusztus 22-én (III. évf., 17. sz., 2–6.). A 6. részt a folyóirat 1990. október 31-i száma közölte (III. évf., 22. sz., 4–7.), s noha az írás végén szerepelt a (folytatjuk) megjegyzés, több rész a lapban már nem jelent meg. A Hitel-beli közléstől számos lényeges ponton eltér az 1991-ben megjelent teljes szöveg: Nappali hold, Budapest, Püski, 1991, 241–333. Ez a szövegváltozat található meg a Digitális Irodalmi Akadémia honlapján, és a 2018-as naplókiadás is ezt használta (Csoóri Sándor: Éji nap – Nappali hold. Naplójegyzetek, töredékek 1955–2011, I–II, szerk. Balogh Júlia–Pálfy G. István, h. n., Erdélyi Szalon Kft., 2018).

2 1990. július 24., Éji nap – Nappali hold, id. kiad., II, 93–95.

3 Budapest, Magvető, 1967.

4 Budapest, Magvető–Szépirodalmi, 1979.

5 Éji nap – Nappali hold, id. kiad., I, 24.

6 Szigorú korban élünk, in Felröppen a madár, Budapest, Szépirodalmi, 1954, 28.

7 Budapest, Magvető, 1963, 211.

8 Orbán Ottó 2002-ben hunyt el, azaz megérte a Nappali hold első megjelenését. Kabdebó Lóránt 1987–1988-ban készítette el vele a PIM-ben rögzített életműinterjúját (szerkesztett változata a Magvető Tények és Tanúk sorozatában jelent meg 2016-ban Színpompás ostrom lángoló házakkal címmel). Az életműinterjúban Csoóriról empatikus, komolyan végiggondolt sorok olvashatók, amelyekből világosan kiderül, hogy noha eltávolodtak egymástól, Orbánnak eszébe sem jutott, hogy Csoóri „a másik oldalon” áll. A Nappali holdban vázolt gondolatmenet Orbán szerint tehát a korábbi években nem volt jellemző Csoórira, aki a Kabdedóval folytatott beszélgetések során tizenkét alkalommal kerül szóba. Nála többször Keresztury Dezsőt, Nemes Nagy Ágnest, Pilinszky Jánost és Rákosi Zoltánt említette a költő.

9 . Éji nap – Nappali hold, id. kiad., I, 94.

10 „Este Czinével vacsorázom a Palace-ban. Tőle hallom: Aczél találkozni kíván Dobozynál Csoóriékkal. Egyetlen kikötés volt, hogy Czine ne legyen ott. (Előzőleg Csoóriék vitáztak róla: engem bevonjanak-e; úgy érezték: ellenük fordulnék. Mérleg: két szék közötti szituáció.)” Király István: Napló 1956–1989, Budapest, Magvető, 2018, 410 (Tények és Tanúk).

11 1975. október 16., Éji nap – Nappali hold, id. kiad., I, 98.

12 1978, uo., 118.

13 1984. február 13., uo., 196.

14 1984. augusztus 24., uo., 202.

Tartalom

A félig bevallott élet
Csoóri Sándor: Éji nap – Nappali hold. Naplójegyzetek, töredékek, 1955–2011

Az emlékezet próbái: Kertész Imre
A holokauszt kontextusai és az irodalmi jelentésváltozások kérdése

Nincs mit keresnünk itt tovább
A Petri-paradigma

Rajk László

Feltétel nélkül

Kibékülés
Egy tematikus kiállítás átváltozása

Tézisek az egypercesekről és a rajzokról
Réber és Örkény

Lourmarin, Farkasrét, Port Bou, a Lista

A cezúra éve (2020)
A gyanútlanság vége

Hiányzásra kijelölt hely
Tandori Dezső jelenléte(i)

Köszönetnyilvánítás

A szövegek első megjelenése

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apach License 2.0
Old Standard TT – SIL Open Font License