A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Clare Mackintosh: After the End, 2019

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Látlak, 2021

Húsz óra a halálig, 2021

Copyright © Clare Mackintosh, 2019

First published in Great Britain in 2016 by Sphere.

The moral right of the author has been asserted.

This Hungarian language edition is published
by arrangement with Little, Brown Book Group, London.

Hungarian translation © Laik Eszter, 2021

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

További grafikai munka: Németh Renáta

Szerkesztette: Váry Orsolya

Korrektúra: Kiss Erzsébet Janka

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2021

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5702-18-3

AZELŐTT

EGY

PIP

Dylan hat órája jött a világra, amikor észrevettem egy anyajegyet a bal füle mögött, akkorát, mint egy hüvelykujjlenyomat. Az oldalamon feküdtem, néztem a fiamat, szabad karommal védelmezőn átfogtam a testét. Láttam, ahogy tökéletes kis ajka megremeg lélegzetvétel közben; tekintetemmel végigsimogattam az arcát, a fülkagylóját, amely még túlságosan kialakulatlan volt ahhoz, hogy felvehette volna végső formáját. És akkor megláttam a tejesteaszínű ujjlenyomatot, és elmosolyodtam, mert ez valami egészen új volt, mégis nagyon ismerős.

– Örökölte az anyajegyedet.

Megmutattam Maxnek, aki kijelentette, akkor egész biztosan az enyém a gyerek, aztán a fáradtságtól és az eufóriától akkora hahotában törtünk ki, hogy a nővér bedugta a fejét a függönyön, és megkérdezte, mi ez a lárma. Amikor Maxnek el kellett mennie, és leoltották a lámpákat, az ujjam hegyével megérintettem a teaszínű anyajegyet, amely összekötötte a két embert, akiket mindennél jobban szeretek ezen a világon, és arra gondoltam: az élet már nem is lehetne ennél tökéletesebb.

Tompa bömbölés hallatszik valahonnan az osztályról; egy szülő sutyorgása kíséri, aki még ilyen későn is fent van, ahogy én is. Gumitalpú cipő csikorgása ér el hozzám a folyosó felől, aztán a víztartály bugyogása, ahogy valaki megtölt egy poharat, majd beviszi magának a kórterembe.

A kezemet gyengéden Dylan homlokára teszem, és hátrasimítom a haját. Szőke fürtökben nő vissza, mint kisbaba korában, és azon tűnődöm, most is göndör lesz-e. Vajon újra bebarnul, mint kétéves kora idején? Ujjammal megérintem az orrát, gondosan ügyelve, nehogy hozzáérjek a vékony csőhöz, amely egyik orrlyukán keresztül kígyózik le egészen a gyomráig.

A légcsőtubus szélesebb, mint a táplálékszonda. Eltűnik Dylan ajkai között, két széles ragtapasz tartja a helyén, egy az arcán, a másik a szája fölött. Karácsonykor behoztuk a felragasztható bajuszokat, amelyeket a süteményeszacskóban találtunk, és a legbodorabbat, legkülönlegesebbet választottuk Dylannek. Néhány napig, amíg a tapasz el nem piszkolódott és nem kellett kicserélni, közel hároméves fiunk ismét mindenkit mosolyra fakasztott maga körül.

– Megsimogathatom?

A terem másik végébe pillantok, ahol az új gyerek fekszik; az anyja idegesen és bizonytalanul téblábol a fia ágya körül.

– Persze! – Az ügyeletes nővér, Cheryl bátorítóan mosolyog. – Fogja meg a kezét, ölelje meg. Beszéljen hozzá. – Mindig legalább két ápoló van itt, de Cheryl a kedvencem. Olyan megnyugtató a viselkedése, hogy a betegek már csak a jelenlététől is biztosan jobban lesznek. Ezen a szobán három gyerek osztozik: a nyolc hónapos Darcy Bradford, az én Dylanem és az új fiú.

A nevét, Liam Slater, filctollal írták fel az ágya végéhez rögzített lapra. Ha a gyerekek elég jól vannak, amikor felveszik őket az intenzív osztályra, választhatnak egy állatos matricát. Ugyanilyenek díszítik a névtáblákat Dylan bölcsődéjében. Én a cicát választottam a számára. A fiam szereti a cicákat. Gyengéden simogatja őket, szeme elkerekedik, mintha először érintene ilyen puhaságot. Egyszer egy nagy vörös kandúr megkarmolta, mire Dylan szája először tökéletes kört formált döbbenetében, aztán sírásra görbült. Elfogott a szomorúság, hogy ezentúl félni fog attól, ami korábban annyi örömöt szerzett neki.

– Nem tudok mit mondani neki – suttogja Liam anyja. Remeg a hangja az idegességtől. A fia nagyobb, mint Dylan – már bizonyára iskolás –, pisze és szeplős az orra, haja hosszú a feje tetején. A füle fölött két vékony csíkot borotváltak a hajába.

– Nagyon klassz a frizurája – jegyzem meg.

– Úgy látom, mások hagyják megnőni. – A szemét forgatja, de csak imitálja az anyai helytelenítést. Belemegyek a játékba, én is grimaszolok.

– Istenem! Mi még nem tartunk ott – mosolygok. – Pip vagyok, és ő itt Dylan.

– Nikki. És Liam. – Elcsuklik a hangja, ahogy kimondja a fia nevét. – Bárcsak itt lenne Connor!

– A férje? Holnap jön vissza?

– Vonattal jön. Hétfőn reggel összeszedik őket, és pénteken hozzák vissza. Hét közben az építkezésen maradnak.

– Építész?

– Kőműves. Nagy munka folyik a Gatwick reptéren. – Liamet bámulja, az arca elszürkül. Tudom, mit érez: félelmet, amit százszorosára nagyít a kórterem csendje. A rákosztályon más a légkör. Ott gyerekek mászkálnak a folyosón, a játszószobában, minden tele van játékokkal. A nagyobbak matekot gyakorolnak a tanítók csapatával, a fizikoterapeuták segítenek megrendszabályozni a rakoncátlan végtagokat. Ott is aggódik az ember, természetesen – sőt meg van rettenve –, csak… egyszerűen más. Zajosabb, világosabb. Reménytelibb.

– Szia, Dylan! Visszajöttél? – kérdezték a nővérek, amikor megláttak minket. Gyengéd pillantásuk találkozott a tekintetemmel, és a könnyed évődés mögül néma bátorítás hallatszott ki. Sajnálom, hogy így történt. Jól nézel ki! Minden rendben lesz. – Biztosan nagyon szeretsz itt lenni!

És az az érdekes, hogy tényleg szeretett itt lenni. Elmosolyodott az ismerős arcok láttán, és ha használni tudta a lábát, végigfutott a folyosón a játszószobába, megkereste a nagy doboz Duplót, és ha messziről látta valaki, ahogy tornyot épít, nem mondta volna meg, hogy agydaganata van.

Közelről viszont igen. Közelről egy íves heg, akár egy vállfa kampója, húzódott a feje bal oldalán, ahol a sebészek felnyitották a koponyáját, és eltávolítottak egy darab csontot, hogy hozzáférhessenek a daganathoz. Közelről látni lehetett a karikákat a szeme körül, vörös vérsejtekre éhező bőrének viaszos tónusát. Közelről, ha valaki elment mellettünk az utcán, hátrahőkölt, mielőtt uralkodhatott volna magán.

A gyerekosztályon senki nem hőkölt hátra. Dylan egyike volt a tucatnyi kicsinek, akik magukon viselték egy háború nyomait, amelyet még nem nyertek meg. Talán ezért szeretett itt lenni: nem lógott ki a sorból.

Én is szerettem itt. Szerettem a kihúzható ágyat közvetlenül Dylané mellett, ahol jobban aludtam, mint otthon, mert itt csak meg kellett nyomnom egy gombot, és máris sietett hozzánk valaki. Valaki, aki nem esett pánikba, ha Dylan kirántotta a karjából a branüljét; valaki, aki megnyugtatott, hogy a sebek a szájában be fognak gyógyulni; aki kedvesen mosolygott, és azt mondta, hogy kemoterápia után teljesen normális, ha véraláfutások keletkeznek.

Akkor sem esett pánikba senki, amikor legutóbb megnyomtam a gombot, de ekkor nem is mosolyogtak.

– Tüdőgyulladás – állapította meg a doktornő. Ő volt itt az első kemoterápiás ciklusnál, amikor Max és én a könnyeinkkel küszködve mondogattuk egymásnak: Légy bátor Dylan kedvéért, és azóta is mindegyik ciklusnál viszontláttuk; az állandóságot jelentette a négy hónap alatt, amikor sokszor megjártuk a kórházat. – A kemoterápia tüdőgyulladást idézhet elő – ezért veszi olyan nehezen a levegőt.

– De hát az utolsó sorozat szeptemberben volt! – Ez október végén történt. Ami a daganatból megmaradt a műtét után, nem lett nagyobb; befejezték a kezeléssorozatot; Dylannek jobban kellene lennie, nem rosszabbul.

– Bizonyos esetekben a tünetek hónapokkal később is jelentkezhetnek. Oxigént kérek! – Ez a nővérnek szólt, aki már bontotta is ki a maszkot.

Két nappal később Dylant átvitték a gyermek-intenzívosztályra, és lélegeztetőgépre tették.

Az intenzív osztály atmoszférája más. Minden csendes. Komoly. Az ember megszokja. Az ember bármit meg tud szokni. De akkor is nehéz.

Nikki felnéz. Követem a pillantását, amely Dylanen állapodik meg, és egy pillanatig az ő szemével látom a fiamat. Látom nyirkos, sápadt bőrét, mindkét karjában a branült, a csöveket, amelyek meztelen mellkasán kígyóznak. Látom vékony szálú, ritkás haját. Dylan szeme megrebben a szemhéja alatt, ahogy egy lepke remeg az ember tenyerében. Nikki bámulja. Tudom, mit gondol, bár soha nem vallaná be. Ahogy egyikünk sem.

Azt gondolja, Bárcsak ez a fiú betegebb lenne, mint az enyém.

Észreveszi, hogy figyelem, és elpirul, tekintetét a földre veti.

– Mit kötsz? – érdeklődik. Egy pár kötőtű áll ki egy gombolyag napsárga fonalból a lábamnál levő táskában.

– Takarót. Dylan szobájába. – Feltartok egy befejezett kockát. – Vagy takarót szoktam, vagy sálat. Csak egyenes vonalakat tudok kötni. – Nagyjából harminc négyzet lapul a táskámban, a sárga különféle árnyalatai, várják, hogy összeöltsem őket, ha már lesz elég, hogy befedje az ágyat. Sok órát kell átvészelni a gyermekintenzíven egy szülőnek. Először könyveket hoztam otthonról, de mindig ugyanazt az oldalt olvastam el vagy tucatszor, és még így sem volt fogalmam a történetről.

– Liam hányadikos? – Azt soha nem kérdezem meg, miért van a gyerek a kórházban. Persze hallani ezt-azt, és sokszor a szülők maguktól elmesélik, de én soha nem kérdezem. Inkább az iskoláról érdeklődöm, vagy hogy melyik csapatnak drukkolnak. Arról kérdezek, kik voltak, mielőtt megbetegedtek.

– Elsős. A legfiatalabb az osztályban. – Nikki alsó ajka megremeg. Kék iskolai pulóver kandikál ki egy sporttáskából a lábánál. Liam most kórházi köntösben van, amit a felvételkor adtak rá.

– Pizsamát be lehet hozni. Megengedik, hogy ruhákat hozzunk be, csak meg kell jelölni őket, mert elveszhetnek.

Cheryl halványan elmosolyodik.

– Van az embernek elég baja, nemhogy még egy elbitangolt pólót is keresni kelljen, nem igaz? – Hangosabban beszélek, hogy bevonjam a beszélgetésbe Aaront és Yint, a másik két ügyeletes ápolót is.

– Hát bizony, van elég dolgunk. – Yin rámosolyog Nikkire. – Pipnek igaza van, tényleg nyugodtan hozzon otthonról ruhákat és talán a kedvenc játékát. Valami mosható lenne az ideális a fertőzések miatt, de ha egy plüssmacit szeret a legjobban, természetesen az is jöhet.

– Behozom Boot. – Nikki Liamhez fordul. – Behozom Boot, jó? Szeretnéd, ugye? – a hangja természetellenesen magas. Gyakorolni kell, hogyan szóljon az ember egy benyugtatózott gyerekhez. Itt nem olyan, mint amikor lefekvés előtt beoson az ember a gyerek szobájába, és a fülébe súgja, szeretlek. Amikor egy pillanatra megáll, meglátja a takaró alól kikandikáló kócos hajzatot, és azt mondja, Jó éjszakát, szép álmokat, számolj gyapjas bárányokat! Nincs halk sóhaj, ahogy meghallják a hangodat álmukban; nem válaszolnak, mint amikor félig ébren vannak, és válaszul motyognak valamit.

Megszólal egy csengő, felvillan egy fény Darcy kiságya mellett. Yin átszeli a szobát, visszahelyezi az oximétert a kislány lábára, mire elhallgat a riasztó, és Darcy oxigénszintmérője megint normál értéket mutat. Nikkire pillantok, látom a szemében a pánikot.

– Darcy sokat izeg-mozog – magyarázom. Beletelik egy kis időbe, hogy az ember ne rázkódjon össze minden pittyenésre, minden riasztóra. – A szülei általában itt vannak esténként, de ma van a házassági évfordulójuk. Elmentek megnézni egy musicalt.

– Igen? És mit néznek meg? – Yin tizenegyszer látta a West Side Storyt. A nyakában lógó pánton Az operaház fantomja-, Nyomorultak- és Matilda-kitűzők sorakoznak…

– A Wickedet, azt hiszem.

– Ó, az nagyon jó! Láttam, Imogen Sinclair volt Glinda. Biztosan tetszeni fog nekik.

A nyolc hónapos Darcynak agyhártyagyulladása van. Illetve volt: a szülei ezért is maradnak ma távol a gyermek-intenzív osztályról, ami ritkán fordul elő. Végre túl vannak a nehezén.

– Az én férjem sincs itt – mondom Nikkinek. – Sokat utazik, a munkája miatt. – Dylanhez fordulok. – Apa lemarad a nagy napról, nem igaz?

– Születésnap?

– Jobb, mint egy születésnap. – Megérintem a székem karfáját, ösztönös mozdulattal, mint legalább százszor egy nap. Mindazon szülőre gondolok, akik előttem ültek ezen a széken; az ujjak titkos, babonás mozdulataira. – Dylan holnap lekerül a lélegeztetőgépről. – Cherylre nézek. – Néhányszor már megpróbáltuk, igaz, de ez a kis csibész… Drukkolunk, ugye?

– Drukkolunk – válaszolja Cheryl.

– Az nagy előrelépés? – kérdezi Nikki.

Mosolygok.

– A legnagyobb. – Felállok. – Igaz, drágám? Hazamegyünk!

Először furcsa érzés így beszélni, amikor más családok vannak körülötted. Az ember zavarban van. Mint amikor az egy légterű irodában telefonál, vagy amikor először megy le a konditerembe, és úgy érzi, mindenki őt nézi. Persze nem így van, el vannak foglalva a saját hívásaikkal, a saját tornagyakorlataikkal, a saját beteg gyerekükkel.

Szóval, beszélni kezdesz, és három hónappal később már képtelen vagy elhallgatni.

– A nagyi eljön meglátogatni a hétvégén – jó lesz, ugye? Nagyon hiányzol neki, de nem akart a közeledbe jönni, mert rettenetesen meg van fázva. Szegény nagyi!

Mostanra szokásommá vált a fecsegés. Azon kapom magam, hogy hangosan beszélek a kocsiban, a boltban, otthon; így töltöm be az űrt, ahol a Látod a traktort?, Ideje lefeküdni!, Ne fogdosd! helye volna. Azt mondják, jó, ha beszélünk a gyerekhez. Hogy megnyugtatja őket, ha hallják anya és apa hangját. Én azt gondolom, minket nyugtat meg. Emlékeztet bennünket, kik voltunk, mielőtt intenzív osztályos szülők lettünk.

Leengedem Dylan ágyrácsát, hogy fölé hajolhassak; a karomat megtámasztom a feje két oldalán, és összeér az orrunk.

– Eszkimó puszi – mondom neki halkan. Dylan soha nem engedi, hogy elmaradjon ez az utolsó jóéjtpuszi, akárhány ölelést kapott, akármennyit duruzsoltunk is előtte.

– Még egyet! – követelte, és én még egyszer leengedtem az ágy rácsát, és behajoltam még egy utolsó jóéjtpuszira; ő az orromhoz szorította az orrát, és a kezével átfogta a hajamat.

– Szeretlek, pici fiam – mondom most neki. Behunyom a szemem, elképzelem az esti tejtől illatos meleg leheletét az arcomon. Holnap, gondolom. Holnap kiveszik a csövet, és ezúttal nem fogják visszatenni. Megpuszilom a homlokát, felhúzom az ágyrácsot, amíg egy kattanással biztonságosan a helyére nem kerül, nehogy Dylan kiessen. – Jó éjt, Cheryl. Viszlát, Aaron, Yin. Holnap találkozunk?

– Három napig nem leszek – válaszolja Yin, és örvendezve feltartja mindkét kezét.

– Ó, értem; meglátogatja a nővérét, ugye? Érezze nagyon jól magát! – Nikki Slaterre nézek, aki közelebb húzta a székét a fiához, hogy a fejét a feje mellett pihentethesse. – Pihenj egy kicsit, ha tudsz – jegyzem meg kedvesen. – Hosszú az út, amin mindannyian járunk.

Elköszönök a lányoktól a nővérszobában és Paultól, a betegszállítótól, aki áttolta Dylant a rákosztályról a gyermekintenzívre, és aki mindig érdeklődik felőle. Felveszem a kabátomat, megkeresem a kulcsokat és a parkolóba sétálok, ahol újabb tíz fontot teszek a parkolóórába.

Bérletet is lehet váltani, ha rendszeresen az intenzív osztályra jár valaki. Én ezt mindig elmondom az új szülőknek, mert sok kicsi sokra megy. Különösen, ha két kocsival kell közlekedniük, mint sokszor Maxnek és nekem. Tíz font a huszonnégy órás parkolás, de húszért egy egész hetet adnak, negyvenért egy egész hónapot. Novemberben havibérletet vettem, aztán decemberben újra, de amikor eljött a január, és a pénztárcámmal a kezemben álltam az iroda előtt, nem tudtam rávenni magam, hogy még egy havi parkolást kérjek. Olyan… kishitű dolog lett volna. Biztos nem leszünk itt még négy hétig! Most, hogy Dylan állapota sokkal stabilabb!

Zúzmara csillog a betonon. Lekaparom a jeget a szélvédőről egy Aretha Franklin-CD tokjával, és a legmagasabb fokozatra kapcsolom a fűtést, amíg eltűnik az üvegről a pára. Mire kilátok, olyan meleg van, hogy ki kell nyitnom az ablakot, nehogy elaludjak.

Valamivel több mint egy óra az út hazáig az autóval. Működik a kórházban szülői szállás – három garzonlakás apró konyhával, vadonatújak, mint amikor berendezték őket, mert ki gondol főzésre, amikor a gyereke az intenzív osztályon van? Novemberben majdnem végig ott voltunk, aztán Maxnek dolgoznia kellett, Dylan pedig kritikus, de stabil állapotban volt, és úgy éreztük, át kell adnunk a lakást olyasvalakinek, akinek nagyobb szüksége van rá. Az autóvezetés nem esik nehezemre. Most is az egyik szokásos műsoromat hallgatom, és egyszer csak be is gördülök a ház elé.

Az élet B-vel egy podcast, amit egy anya készített, a hangja alapján annyi idős lehet, mint én. Nem tudom B nevét, csak azt, hogy két testvére van, szereti a zongoramuzsikát, a plüsspárnákat, és súlyosan fogyatékos.

Már hetek óta tudjuk, hogy Dylannek agykárosodása van, nemcsak a daganattól, hanem a műtéttől, amellyel a tumor lehető legnagyobb részét el kellett távolítani. Ha erre gondolok, összeszorul a mellkasom, és úgy érzem, nekem van szükségem légzéskönnyítésre. Ha Az élet B-vel műsort hallgatom, segít a dolgok reális megítélésében.

B nem tud járni. Ideje legnagyobb részét háton fekve tölti, figyeli a felfűzött CD-kből készített csillogó mozgókát, amit a nővérei csináltak neki, és ami szivárványt varázsol a plafonra. Barátoktól gyűjtötték be a CD-ket, B anyja vett hozzá szalagot és gombokat, s miközben kedvesen megvitatták, mit hová tegyenek, csevegtek a kislánnyal. Az anya nevetős hangon beszélte el a történetet hallgatók ezreinek, akikkel soha nem találkozott, és eltűnődtem, hányan lehetnek köztük olyanok, mint én. Hányan hallgatták könnyes szemmel, de lángoló szívvel, és azt gondolták, meg tudom csinálni. Én is leszek ilyen anya.

A ház sötét és rideg, az üzenetrögzítő villog. Az előszobában az asztalon szép rendben egy kupacba rendezve a posta, amiből tudom, hogy itt járt anya, és persze ott a hűtőben egy műanyag ételhordó lasagne felirattal, a teáskannán pedig egy cédula: Szeretünk, Anya és Apa, csók. Hirtelen sírhatnékom támad. A szüleim Kidderminsterben élnek, ahol felnőttem – leamingtoni házunktól, amelyet Maxszel vásároltunk, Birminghamen keresztül több mint egy óra. Legalább kétszer egy héten meglátogatják Dylant, de anya egy ideje egyik megfázásból a másikba esik, és mind a ketten úgy döntöttek, legjobb lesz, ha egy ideig elkerülik az intenzív osztályt. Ennek ellenére néhány naponként egyikük vagy mind a ketten megteszik a kétórás utat Leamingtonba és vissza, és gondoskodnak róla, hogy a lányuknak és szeretett vejüknek legyen mit ennie.

A szüleim majdnem olyan gyorsan beleszerettek Maxbe, mint én. Anyámat elbűvölte az akcentusa; apámat a komolysága, ahogy megígérte, hogy vigyázni fog a lányukra. Mivel Max összes rokona Amerikában él, anyám kötelességének érzi, hogy mind a kettőnkre odafigyeljen.

Már túl késő van az evéshez, ezért a fagyasztóba teszem a lasagnét meg a többit, és főzök egy csésze teát, amit magammal viszek az ágyba. A hallban megállok, és körülnézek a lépcsőfordulóról leszűrődő tompa fényben. Extravagánsnak tűnt, hogy négyszobás házat veszünk, amikor csak kettőre volt szükségünk. Hogy bebiztosítsuk a jövőnket, szokta mondani Max.

– Lehet akár egy futballcsapatnyi gyerekünk!

– Egyelőre egy is elég! – kacagtam, és nehezen tudtam elképzelni Dylant másképp, mint egy hatalmas pocakot, amitől már hetek óta nem láttam a saját lábamat.

Egy is elég. Elakad a lélegzetem.

Kinyitom az étkező ajtaját és benézek. Ez lesz Dylan új szobája. Az emeleti kis kék-fehér szoba már túl kisbabás egy kétévesnek, akit jobban érdekel a foci, mint Nyúl Péter; tavaly ilyenkor megbeszéltük, hogy átrendezzük. Tavaly ilyenkor. Mintha egy másik élet lett volna. Hunyorgok, hogy elűzzem a mi lett volna, ha kérdéseket, amelyek vádlón kísértenek. Mi lett volna, ha előbb észreveszed? És ha hallgatsz a megérzéseidre? És ha nem Maxre hallgatsz?

Kinyitom a szemem, és gyakorlati tennivalókkal foglalom el magam. Dylan idestova hároméves. Most még elbírjuk, de néhány év múlva már túl nehéz lesz ahhoz, hogy felcipeljük az ágyba. Az étkezőben elfér egy kerekesszék, egy speciális ágy és egy emelő, ha szükség lesz rá. Elképzelem a fényes CD-lemezekből álló mozgókát Dylan ágya fölött, ahogy libegve szivárványt varázsolnak a plafonra. Becsukom az ajtót, és felviszem a teát a hálószobába.

Üzenetet írok Maxnek.

Ma jó nap van – szaturáció stabil, fertőzésnek nincs jele. A fiunk igazi harcos! Drukkoljunk, hogy holnap minden sikerüljön. Csók

Túl fáradt vagyok, hogy kiszámítsam az időeltolódást, és hogy Max elutazott-e már Chicagóból New Yorkba – útja utolsó állomására, mielőtt hazajön. Az életemnek volt egy szakasza, amikor meg tudtam mondani, hány óra van bárhol a világon. New York, Tokió, Helsinki, Sydney. Tudtam éttermet ajánlani, ismertem a valutaárfolyamokat, jó szállodákat soroltam. Nem csak azért voltunk a business osztály utaskísérői, hogy italokat töltsünk ki és felmondjuk a biztonsági tudnivalókat. Személyi asszisztensek, szakácsok, idegenvezetők voltunk. Portások egy ötcsillagos hotelben. És amikor véget ért a munka, kezdődött a bulizás. Tánc, ivás, éneklés…

Ha bármikor hiányoznak a régi szép idők, eszembe idézem, miért hagytam ott. Nem tudtam hosszútávú repülőutakat vállalni, amikor Dylan megérkezett, mivel Max sokat volt távol üzleti úton, úgyhogy elegáns kék egyenruhámat ízléstelen poliészterre cseréltem, a luxuskiruccanásokat olcsó utakra Benidormba. A teljes munkaidőt részmunkaidőre. Nem szerettem, de nem számított. Dylanért tettem. A családunkért. Aztán amikor Dylan megbetegedett, felmondtam. Minden abbamaradt.

Most a gyermek-intenzívosztály a munkahelyem. Hétkor már ott vagyok, még mielőtt feljön a téli nap a parkolóban, és bőven sötétedés után távozom, jóval azt követően, hogy az éjszakások átveszik a műszakot. Délelőtt teszek egy sétát a kórház területén, aztán délután még egyet, és megeszem a szendvicsemet a szülői szobában, az idő többi részében pedig Dylan mellett ülök. Mindennap, minden héten ugyanúgy.

Idefent bekapcsolom a tévét. Amikor Max nincs itthon, és túl csendes a ház, a fejem tele van az intenzív osztály sípolásaival és zümmögésével. Találok egy fekete-fehér filmet, letekerem a hangot, hogy alig lehessen hallani, aztán Max formájúra gyömöszölöm a párnámat, és magam mellé húzom.

Háromszor próbálták eltávolítani a csövet Dylanből. Mindháromszor összeomlott, és újra lélegeztetőgépre került. Holnap újra megpróbálják, és ha sikerül önállóan lélegeznie – ha egyszerűen képes lesz levegőt venni… akkor egy lépéssel közelebb vagyunk ahhoz, hogy hazajöhessen.