A Winterville-sorozat részei:

1. Isten hozott Winterville-ben! (2023)

2. Szívek karácsonya (2024)

3. Összetört szívek karácsonya (2025)

1.

Egy órával korábban érkezett, köszönhetően a Washington D. C.-ből Nyugat-Virginiába vezető üres autópálya-szakasznak. Vagy talán ennyire elszámolta, mennyi időbe telhet ideérnie. Nicole Rice beállt Mazda M3-asával Winterville főterének parkolójába, és mélyet sóhajtott.

Szóval ez lenne Winterville. A nyugat-virginiai hegyek között megbúvó kisváros, amelyet az egykori színésznő, Candy Winter alapított, és amelyet most az unokái tartanak fenn – köztük a lány bátyjának legjobb barátja, Gabe Winter.

Nicole bátyja, Matt, már évek óta legjobb barátoknak számítanak Gabe-bel, egészen azóta, hogy feltűntek a snowboardos színen. Az edzések és a versenyek idején együtt laktak, és ha a pletykák igazak voltak, szárnysegédként segítették egymást számtalanszor emlegetett éjszakai hódításaik során.

Nicole előkapta a telefonját, és gyorsan bepötyögte az üzenetet, amit megígért a bátyjának:

Épségben megérkeztem. – N

Tíz másodpercen belül a telefonja csörögni kezdett.

Elmosolyodott, mert Matt volt az egyik legkedvesebb személy számára. Igaz, öt évvel idősebb nála, de sikeresen egyensúlyozott a túlféltő báty és a jó barát szerepe között.

– Szia! – szólt bele a telefonba. – Nálatok hány óra van?

Winterville-ben délután három volt, a város pedig nyüzsgött.

– Fogalmam sincs. – A hangja elhalkult, mintha a kezét a telefonra tette volna. – Várj csak… Hány óra van, drágám? Úgy értem, quelle heure est-il? – Épp a Francia-Alpokban edzett, és szemmel láthatóan kiélvezte a helyi környezet minden előnyét. – Huit heures? Nyolc óra. Este nyolc van – tette hozzá. – Szóval épségben megérkeztél. Minden rendben?

Utolsó kérdésénél ellágyult a bátyja hangja. Azóta hívta naponta, amióta múlt héten napvilágot látott az a szörnyű dolog.

– Jól vagyok. Jól telt az út, és végre meghallgattam egy hangoskönyvet, amit már nagyon régóta szerettem volna.

– Romantikus? – kérdezte Matt szórakozottan.

– Természetesen. Mi más?

A családja mindig mulatságosnak találta a romantikus könyvek iránti szenvedélyét. Ugyanakkor ő volt az egyetlen a családból, aki hajlandó volt évente legfeljebb egy szépirodalmi könyvnél többet olvasni.

– Jó, hogy még mindig van kedved ilyesmit olvasni. Tudod, azok után, hogy…

– Tudom – szorult el a torka. – De még mindig hiszek a szerelemben. Csak ki kell cserélnem az „érzékelőmet”.

Mert az biztos, hogy nem épp a legjobb férfiakat választotta. Vagy inkább mondjuk úgy: mindig a legrosszabbakat. Mintha mágnesként vonzaná az érzelmileg visszamaradott pasikat.

– Biztos vagy benne, hogy ezt akarod? Nem Luke-nak kéne inkább elhagynia a várost? Te nem tettél semmi rosszat, mégis te fizetsz meg érte.

– Tudod jól, hogy Luke miért nem hagyhatja el a várost – jegyezte meg. – Amúgy is, jót fog tenni nekem némi változás. Winterville gyönyörű. Nem is gondoltam volna, hogy ilyen szép. Te már jártál itt, ugye?

– Néhányszor Gabe-bel. És ha már szóba jött Winter, most nála vagy?

– Még nem, egy órával hamarabb ideértem. Gondoltam, teszek egy sétát a városban, ismerkedem a környékkel. Hoztam néhány szórólapot is, hátha kirakják az üzletekbe.

Ha minden a tervek szerint halad, karácsonyig Winterville-ben marad. Bár volt annyi megtakarítása, hogy átvészelje ezt az időszakot, most jó alkalomnak tűnt, hogy kamatoztassa jógaoktatói végzettségét, és egyéni edzéseket kínáljon.

Már csak egy stúdiót kell találnia, ahol órákat tarthat. Bár fogalma sem volt, Winterville-ben hol bukkanhatna ilyen helyre.

– Hívd fel Gabe-et. Hamarabb hazamegy, ha tudja, hogy már ott vagy. Jó fej srác.

– Biztos vagyok benne.

Néhányszor találkozott már Gabe Winterrel – akkoriban azonban Nicole szinte még mindig csak gyerek volt. Matt ritkán járt haza, a húga pedig általában tanult vagy dolgozott, amikor Matt versenyzett.

Valójában Matt ötlete volt, hogy lakjon egy ideig Gabe-nél. Ez is közrejátszott abban, hogy anyagilag megengedheti magának ezt a jelenlegi kis szabadságot. Bár felajánlotta, hogy fizet bérleti díjat, Matt szerint Gabe ezt biztosan nem fogadná el.

– Nagyon hálás vagyok, hogy ezt elintézted – mondta a bátyjának.

– Bárcsak ott lehetnék – sóhajtott Matt. – Vagy bárcsak rá tudnálak venni, hogy iderepülj hozzám!

– Te is tudod, hogy most nem hagyhatom el csak úgy az országot.

– Én megtettem.

Nicole elmosolyodott.

– Valószínűleg te már ennyivel előrébb tartasz nálam. Anyáék csak akkor nyugodtak meg valamennyire, amikor megtudták, hogy nem mentem messzire, mindössze néhány órányira leszek tőlük. Nem akartam, hogy túlreagálják.

A szüleik tudósok. Az apjuk professzor a Lincoln Egyetemen, Washington D. C.-ben, és amióta az eszüket tudják, több időt töltött a laborban, mint otthon. Az anyjuk sem volt sokkal jobb – kutatóként az egyik nagy gyógyszercégnél dolgozott, és örökké úton volt vagy konferenciákon vett részt.

Mostanában az apjuk még a szokásosnál is elfoglaltabb volt. A kutatása kulcsfontosságú mérföldkőhöz érkezett, amit teljesítenie kellett a további támogatás érdekében. Az asszisztensével szinte beköltöztek az egyetemre.

Az asszisztense pedig nem más, mint Luke Nicholson. Nicole exe. Méghozzá nagyon is friss exe – ami azt illeti, alig egy hete ennek.

Ha az apjuk megtudná, mit tett vele Luke, biztosan dührohamot kapna, különösen, mivel Luke a jobbkeze a munkában. És Nicole pontosan tudta, az ilyen mértékű stressz milyen hatással lehet az apjára. Jobb, ha azt hiszik, csak szünetre van szüksége Luke-tól, mintha az igazat mondaná.

Hogy rajtakapta a barátját, amint egy másik nővel hempergett az ágyukban.

Azt követően habozás nélkül kirohant a lakásból, és egészen a legközelebbi kávézóig meg sem állt. Matt volt az első, akit felhívott. Bátyja hiába kérlelte, hogy mondja el a szüleiknek, ő nem akarta. Luke volt az egyetlen, aki le tudta venni a terhet az apja válláról. Ha az apja kirúgná, teljesen összeroppanna, mivel már így is folyamatos stresszben élt. Nicole utálta a gondolatot, hogy az apjának még az ő magánéleti válságával is meg kelljen küzdenie.

Nem, ez így sokkal jobb.

– Tényleg nagyon hálás vagyok, amiért elintézted, hogy itt lehessek – ismételte meg.

– Nézd, Gabe áll a legközelebb ahhoz, hogy bátyámnak nevezzem. Ő az egyetlen férfi, akire rá merlek bízni.

Nicole hangosan felnevetett.

– Nem éppen azért jöttem ide, hogy összejöjjek valakivel.

Tanult a hibáiból.

– Tudom. De a pasik folyton megnéznek téged, te is tudod. A jó öreg Rice-báj. Vagy megvan, vagy nincs. Nekünk megvan, hugi – tette hozzá melegen. – Különben is, tartoztam neked.

– Nem tartoztál semmivel – válaszolta Nicole.

– Te voltál az egyetlen, aki kiállt mellettem, amikor otthagytam az egyetemet. Tizenhárom éves voltál, ott álltál és ordítottál a szüleinkkel, hogy hagyjanak engem békén. Ezt sosem felejtem el.

– És most nézd meg magad. Bebizonyítottad, hogy tévedtek.

Annyira büszke volt a bátyjára. Matt érmeket nyert, bejárta a világot, és sugárzott róla, mennyire élvezi az életét. Pedig eredetileg ő is tudósnak készült, mint a szüleik és a nővérük. De az első évben otthagyta az egyetemet, hogy snowboardos karrierjét építse. A terve az volt, hogy visszatér a tanulmányaihoz, ha már túl öreg lesz a versenyzéshez.

Vele együtt négy tudós lett volna a családban.

És Nicole. A nem tudós.

– Neked is menni fog, édesem.

Nicole mellkasa megtelt melegséggel.

– Köszönöm. Most már mennem kell, ez a hívás biztos egy vagyonba kerül neked. És úgy hallom, nem vagy egyedül.

– Rendben. De hívj, amikor csak akarsz. És add át üdvözletemet Gabe-nek.

– Megteszem – mosolygott Nicole, és bontotta a vonalat. Ezután elővette a táskáját, és kiszállt csillogóan piros Mazdájából, amely kicsinek tűnt a sok nagy terepjáró és teherautó között. Úgy látszik, a hegyekben az emberek szeretik a nagy autókat.

A következő fél órában sétálgatott a városban, bement az üzletekbe, bemutatkozott, és megkérdezte, kirakhat-e szórólapokat az egyéni jógaóráiról. Miután bejárta Winterville teljes üzletkínálatát, betért a Jégcsap Kávézóba, és belélegezte a friss kávéillatot.

A fenébe is, milyen csodás ez az illat!

Romantikusregény-függősége mellett az évek során kialakult nála a kávéfüggőség is. Megpróbálkozott persze a koffeinmentessel is – lévén tisztában volt a koffein szervezetre gyakorolt hatásaival –, de az nem működött olyan jól.

Ez volt az egyetlen bűnös élvezete. Vagy legalábbis az egyik.

– Segíthetek? – kérdezte a pult mögött álló nő. Sötét haja hátra volt fogva, így jól látszott derűs arca. A mosolya elég volt ahhoz, hogy beragyogja az egész kávézót.

Nicole önkéntelenül is visszamosolygott rá.

– Egy americanót kérek. Feketén. – Aztán a süteményespult felé pillantott, és abban a szent pillanatban megkordult a gyomra. – És egy dán péksüteményt is, kérem.

– Máris.

– Hé, te új vagy – szólalt meg egy férfi, körülbelül vele egyidős vagy kicsit idősebb, aki a pultnál állt meg mellette.

– Honnan tudod? – kérdezte Nicole.

– Mert még nem láttalak itt – vont vállat a férfi. – Kyle Walker vagyok. A Walker Woodstól. – Hatásszünetet tartott, mintha elvárt volna valamilyen reakciót. Mivel Nicole nem szólt semmit, felvonta a szemöldökét. – Errefelé elég fontosak vagyunk. Az egyik legnagyobb munkáltatónak számítunk a hegyekben.

Nicole udvarias mosolyt villantott rá.

– Ó, természetesen. Walker Woods, hát persze.

– És te ki vagy?

– Öhm, Nicole – nyújtotta a kezét.

A férfi azonban ahelyett, hogy megrázta volna, megragadta Nicole kezét, és tenyérrel felfelé fordította.

– Puha – mormolta. – Férjnél vagy?

– Kyle Walker, azonnal hagyd abba a flörtölést a vendégemmel! – szólt rá a pultosnő, miközben a fejét csóválta. – Tudod, hogy nem illik.

– Bocs, Dolores. Gyorsnak kell lenni, tudod?

Dolores megcsóválta a fejét.

– Ne kényszeríts arra, hogy felhívjam anyádat. Tudod, hogy megteszem.

– Ne már! Nincs erre szükség – morogta Kyle. A huszonéves, izmos férfi láthatóan megrémült a gondolattól, hogy felhívják az anyját. – Csak próbálok barátságos lenni.

– Barátságos, na persze.

Dolores Nicole felé nyújtotta a süteményt.

– Ülj csak le, édes, mindjárt viszem a kávét is. – Aztán Kyle felé fordult: – Kyle amúgy is épp indulófélben volt.

– Ugyan, van még egy kis időm – vont vállat Kyle.

– Az apád már vár rád – jegyezte meg Dolores. – Most pedig nyomás, mielőtt neki is szólok.

Kyle a fejét rázva előrehajolt, olyan közel Nicole-hoz, hogy az ajka már-már súrolta az arcát.

– Meddig maradsz a városban?

Nicole megvonta a vállát.

– Egy darabig.

Jóképű volt, és kellemes illatú, de benne semmilyen érzést nem váltott ki. Talán Luke örökre tönkretette ilyen téren. Vagy talán végre-valahára működésbe lépett a radarja.

– Akkor még látjuk egymást. Ne nagyon melegedj össze senkivel, amíg újra nem találkozunk. Lestoppoltalak a magaménak.

– Minek nézed a kávézómat? Óvodának? – kérdezte Dolores, majd az ajtó felé mutatott. – Menj már a dolgodra!

– Vigyázz magadra, Nicole – kacsintott Kyle. – Ha szükséged van rám, hívd a Walker Woodsot. Rögtön kapcsolnak.

Azzal a férfi kisétált a kávézóból, és a mosoly, amit Nicole eddig visszatartott, utat tört magának, és felkúszott az ajkára. Igaz, nem érdekelte Kyle, és kissé túl sok volt a magabiztossága, de jólesett, hogy egy férfi felfigyelt rá – főleg azután, hogy Luke egy másik nőre vetett szemet.

Nicole elvette a péksüteményt Dolorestől, átnyújtott neki néhány bankjegyet fizetség gyanánt, majd elindult az egyik asztal felé, még mindig mosollyal az arcán.

És akkor olyan erővel ütközött egy mellkasba, hogy szinte visszapattant róla. Elakadt a lélegzete, és éppen bocsánatot akart kérni, amikor a tekintete találkozott egy sötétkék, haragos szempárral – a szavak pedig a torkán akadtak.

* * *

Gabe épp a Jégcsap Kávézóban ült egy flat white társaságában, és az e-mailjeit nézegette, amikor meglátta a lányt belépni. Persze hogy odanézett – ki nem tette volna? Sötét haja volt, formás alakja – és egyértelműen nem helyi. Mindenki más is megnézte.

Kyle Walker azonban oda is lépett hozzá.

Gabe gyerekkoruk óta ismerte Kyle-t. Bár a Walkerek Marshall’s Gapben, a Winterville-lel szomszédos városban laktak, nem éltek túl sokan errefelé, így a környékbeli gyerekek mondhatni mind ismerték egymást. A Walker fivérek mindig is furcsa rivalizálást folytattak Gabe-bel és két bátyjával – Northszal és Krisszel. Valahányszor összetalálkoztak – szerencsére ez nem volt gyakori –, a Walker fivérek nyíltan irigykedtek Gabe és testvérei sikereire.

Mostanában sajnos gyakrabban találkoztak. Gabe, miután visszavonult a snowboardozástól, néhány barátjával együtt földet vásárolt Winterville keleti részén, hogy síközpontot létesítsenek. A Walker Woods volt az egyik cég, amelyet megbíztak a fák kivágásával az építkezéshez. Szerencsére eddig leginkább Kyle apjával kellett tárgyalnia.

Amikor Kyle odaért a csinos lányhoz, Gabe lehajtotta a fejét a laptopja fölé. Nem akart belekeveredni. Úgy tűnt, a lány tudja, hogyan kezelje a helyzetet.

Csak akkor emelte fel a fejét, amikor meghallotta, amint Kyle a nevén szólította. Nicole. Ez túl nagy véletlen volt. Gabe lecsukta a laptopját, és felállt, az állkapcsa megfeszült, miközben Kyle komótosan elhagyta a kávézót. Gabe aztán határozottan Nicole felé indult – épp akkor, amikor ő pedig elindult a süteményével.

Így történt, hogy Nicole egyenesen belesétált.

Gabe kinyújtotta a karját, hogy elkapja, ujjai belemartak a lány bőrébe, miközben ő hatalmas őzikeszemekkel tekintett fel rá. Ettől valamiféle forróság lüktetett végig Gabe-en, szinte égette belülről a vágy. A fenébe is, megmozdult benne valami.

Úgy eresztette el a lányt, mintha megégette volna magát, és hátrébb lépett, hogy némi távolságot teremtsen. Megígérte Mattnek, hogy vigyázni fog a húgára, és a fene egye meg, ezt is fogja tenni.

– Nicole?

– Gabe? – pislogott Nicole. Szeplők sora húzódott végig az orrnyergén. Vajon mennyi idő telt el azóta, hogy utoljára látta? Gyerekként emlékezett rá, és ha Matt leírása helytálló volt, akkor zaklatottnak kellene lennie.

Nem pedig egy ilyen lenyűgözően szép lánynak, a világ legkifejezőbb szemeivel.

Szedd már össze magad, Winter! Ő tabu.

– Igen, Gabe vagyok – mondta, kissé megkönnyebbülve, hogy végre volt köztük némi távolság. Kezet nyújtott, Nicole pedig elfogadta. – Azt hittem, később jössz. Gyorsan ideértél.

– Alig volt forgalom az autópályán – mosolygott Nicole. – Gondoltam, addig elidőzöm itt, amíg nem találkozunk nálad.

– Elvihetlek már most is, ha szeretnéd. Itt van a kocsid? – Gabe pillantása átsiklott Nicole válla fölött.

– Ó, nem, ne fáradj emiatt. Matt azt mondta, nagyon elfoglalt vagy az új síközpontoddal. Megiszom a kávémat, és találkozunk a megbeszélt időpontban.

– Ugyan, semmiség – vetette oda Gabe nyersen. Ekkor pillantotta meg a Nicole táskájából kilógó szórólapokat. – Mi az, máris kiplakátolod a várost?

– Tessék? – vonta össze a szemöldökét Nicole, majd követte Gabe tekintetét, és elnevette magát. – Ó, nem, a jógaóráimat reklámozom. Gondoltam, dolgozom egy kicsit, amíg itt vagyok.

– Szeretnél néhányat itt hagyni a pulton, drágám? – kérdezte Dolores, aki nyilvánvalóan hallotta a beszélgetésüket.

– Szabad? – Nicole arca felragyogott. – Ez fantasztikus lenne, köszönöm!

Dolores átvette a kis halmot, majd elolvasta a szöveget.

– Lehet, hogy én is kipróbálok egy órát.

– Biztosan tetszeni fog – mosolygott Nicole. A fenébe, sokkal vidámabb volt, mint Gabe elképzelte. Vajon mindig ilyen volt? – Remélem, csoportos órákat is tarthatok majd, ha találok megfelelő helyet hozzá.

– Ó, ez jól hangzik – bólintott Dolores, majd elgondolkodva végighúzta ujját az állán. – Hé, mi a helyzet a Winterville Fogadóval? Ott van egy régi stúdió. Nem igaz, Gabe?

Gabe bólintott.

– Igen, azt hiszem, van.

– Hívd fel Alaskát – fordult Dolores Nicole-hoz. – Örömmel segít. Ő vezeti a panziót a család nevében – kacsintott. – Gabe pedig szól pár jó szót az érdekedben. Alaska az unokatestvére.

Nicole hűvös tekintettel nézett Gabe-re, akinek fogalma sem volt, mire gondolhat a lány éppen.

– Ugyan, nem kérhetem meg erre – mondta halkan. – Felhívom én magam.

A tekintetük újra összetalálkozott, és Gabe-ben furcsa védelmezőösztön ébredt.

– Máris írok Alaskának – vágta rá, mielőtt Nicole tiltakozhatott volna, és gyors üzenetet pötyögött az unokatestvérének. Egy percen belül jött is a válasz. – El is van intézve – mondta. – Holnap találkozik veled. Átküldöm az elérhetőségeit, egyeztessetek időpontot.

Nicole pislogott.

– Ennyire egyszerű lenne? – kérdezte zavartan.

– Ugyan miért kellene, hogy nehéz legyen?

– Nem is tudom… D. C.-ben hónapok óta próbálok stúdióhelyiséget találni, de semmi. Aztán idejövök, és öt perc alatt találtál nekem egyet.

Dolores felnevetett.

– Üdv Winterville-ben. Itt mindenki ismer mindenkit, és próbálunk segíteni egymásnak.

Nicole ajka elnyílt, hangja halkká vált:

– Köszönöm – mondta Gabe-nek. – Sokkal tartozom neked.

Gabe zavarba jött. Túl messzire ment volna? De Doloresnek igaza volt – tényleg ismert itt mindenkit. Az esetek többségében a dolgok egyszerűek voltak.

És Nicole Matt húga. Ami azt jelenti, hogy már szinte családtagnak számít.

Megköszörülte a torkát.

– Figyelj, összeszedem a laptopomat és hazamegyek. Te meg idd csak meg nyugodtan a kávédat, és gyere, amint jónak látod, rendben?

– Biztos vagy benne? – vonta össze a szemöldökét Nicole. – Akár most is mehetek.

Gabe bólintott.

– Ráér. – Mert előbb túl kell tennie magát azon a tényen, hogy Matt Rice kishúga már rég nem kisgyerek többé. – Gyere, amikor csak jónak látod.

2.

Gabe egy hatalmas farmházban lakott, a Karácsonyfa Farm végében. Amikor ajtót nyitott Nicole-nak, elmondta, hogy az idősebb bátyja, North vezeti a farmot, és hogy ezt a földet tőle vette meg, hogy állandó otthont építsen rajta.

Belül a ház egyáltalán nem olyan volt, amilyennek Nicole képzelte. Azt gondolta, hogy Gabe éppolyan rendetlen, mint az ő bátyja, és sem ideje, sem kedve nincs ahhoz, hogy otthonos környezetet alakítson ki. Ehhez képest a keleti Winter-farmház gyönyörű volt. Az előszoba tágas volt, meleg tónusú faburkolat borította a padlót, a falakat pedig szürke kő egészen a boltíves mennyezetig, melyet olyan vastag gerendák tartottak, hogy egytonnányi súllyal is könnyedén elbírtak volna.

Voltak egyéb részletek is, amelyek otthonossá tették a teret: ragyogóan szép, cifra szőnyegek hevertek a padlón, krémszínű, túlméretezett fotelekre vetett gyapjútakarók adtak színt és kényelmet a fa-kő dominanciájú térben, a falakat pedig festmények és fényképek díszítették.

A folyosó végén egy vitrin állt, tele trófeákkal. Nicole odasétált, és mindet megnézte. Középen kapott helyet a legnagyobb – egy fényesen csillogó aranyérem.

– Az unokatesóim ragaszkodtak ahhoz, hogy ide tegyem a trófeás szekrényt – morogta Gabe.

Nicole a válla fölött pillantott rá. Furcsa kifejezés ült Gabe arcán. Mintha épp rajtakapták volna, hogy figyeli a lányt.

– Helyesen tették. Büszke lehetsz arra, amit elértél.

– Igen, de ez már történelem. Megmutatom, hol van a szobád. A farmház végében van egy vendégszoba. Külön fürdőszoba tartozik hozzá. A konyhán és a nappalin osztozunk, de én nem nagyon vagyok itthon. Holnap jön a házvezetőnő, ha hagysz neki egy listát, bevásárol neked.

– Magam is el tudok menni vásárolni – felelte Nicole. – Ha szeretnéd, főzhetek is rád.

Gabe pislogott.

– Nem szükséges. Ritkán vagyok itthon, fura időpontokban jövök-megyek, gyakran eszem a fogadóban.

– Ó! Értem. – Csalódottság hulláma söpört végig Nicole-on. Ez a hatalmas ház egyedül nagyon magányos lehet.

Gabe megdörzsölte a tarkóját, és idegesen toporgott.

– Mármint… néha ehetnénk együtt is, hetente párszor, vagy valami hasonló.

– Ennyire könnyű olvasni bennem?

Mosoly bujkált Gabe ajkán.

– Eléggé.

– Bocsánat – fintorodott el Nicole. – Nem vagyok hozzászokva az egyedülléthez.

– Meglásd, Winterville-ben szinte lehetetlen egyedül lenni. Itt mindenki tudni akarja a dolgaidat. – Megköszörülte a torkát. – Jut eszembe… Kyle Walker. Jobb, ha távol tartod magad tőle.

– Ártalmatlannak tűnt. És nem tudom, Matt mit mondott, miért jöttem ide, de legkevésbé sem azért, hogy egy másik férfit találjak.

– Annyit mondott, hogy rajtakaptad a pasidat…

– Az ágyban az egyik hallgatójával. – Elpirult. Utálta, hogy ezt valaki tudja róla. Még akkor is, ha jelenleg csak Gabe és Matt tudják ezt. Ja és persze Luke, természetesen.

Gabe zavarában egyik lábáról a másikra helyezte súlypontját.

– Sajnálom, hogy ezt átélted.

Nicole feszült mosolyt küldött felé.

– Nem baj. Minden rendben. – Ami azt illeti, semmi sem volt rendben, de egyszer majd annak is eljön az ideje. – Kyle Walker miatt viszont tényleg semmi ok az aggodalomra.

– Jó. Megígértem Mattnek, hogy vigyázok rád.

Tekintetük újra találkozott, és Nicole egy pillanatra elképzelte, milyen lenne, ha valaki tényleg vigyázna rá – és ez annyira jó érzés volt, hogy elpirult.

– Ígérem, nem okozok gondot – mondta halkan.

– Ebben nem is kételkedtem – felelte Gabe. – Kyle-ban viszont nem bízom. Kerüld el, rendben?

– Megbeszéltük.

Gabe elégedetten bólintott, aztán intett a lánynak, hogy fáradjon beljebb.

– Gyere, megmutatom a szobádat.

* * *

Az este csendesen telt. Gabe mint mindig, nagyrészt az irodájában töltötte, mint ahogy már korábban említette a lánynak, amikor körbevezette a házban. A helyiség a konyha mellett helyezkedett el. Hatalmas tölgyfa íróasztal állt benne, rajta számtalan számítógépes eszközzel, továbbá helyet kapott a helyiségben a világ legkényelmesebbnek tűnő bőrkanapéja, valamint egy falra szerelt óriási tévé is.

Az ajtaján pedig zár volt. És az alapján, hogy Gabe éppen csak engedett neki bepillantani, amikor körbevezette, egészen világossá vált, hogy a helyiség tiltott terület számára. Ez nem zavarta különösebben, mert a nappaliban lévő feketebőr sarokkanapé és a gigantikus képernyő, ami előtt úgy érezte magát, mintha moziban lenne, több mint elegendő volt számára.

Hat egymást követő epizódot nézett meg a Below Deckből, mire végre elfogta a fáradtság. Felkapta üres poharát, majd kivitte a konyhába, és betette a mosogatógépbe. Minden makulátlanul tiszta volt itt, akárcsak a ház többi részében. Gabe egyértelműen szereti a rendet.

– Megyek aludni! – kiáltott Gabe felé, miközben visszasétált a folyosóra.

– Rendben, jó éjt! – szűrődött ki Gabe hangja az irodájából. Nem jött ki elköszönni, és talán jobb is volt így. Nem akart zavaró tényező lenni számára.

Ugyanakkor azt sem akarta, hogy teljesen láthatatlannak tekintse.

Ahogy a vendéglakosztály felé haladt a folyosón, újabb hullámban tört rá a kimerültség. Az optimizmus, amely korábban elfogta, hogy talán ez az itt töltött idő mindent jobbá tesz, eltűnni látszott.

Nem tartott sokáig, hogy kipakolja a táskáit, lezuhanyozzon és megmossa a fogát, mielőtt felvette rövid pizsamáját. Luke mindig azzal viccelődött, hogy olyan ő, mint egy két lábon járó fűtőtest. Luke. Pfuj. Leült a hatalmas ágyra, becsukta a szemét, és felidézte az utolsó alkalmat, amikor találkozott vele. Tényleg csak egy hete történt? Mintha egy élet telt volna el azóta.

Luke körülbelül egy órával azután hívta fel, hogy rajtakapta őt és a doktorandusz hallgatóját. Ahogy hallgatta a férfi üres mentegetőzéseit, ráébredt, hogy nem akarja ezt hallani. Nem akarja hallani a kifogásait, sem az ígéreteit.

Csak el akart tűnni.

Akkor hívta fel Mattet, és együtt találták ki ezt a tervet, hogy Winterville-ben maradjon. Ez biztonságos menedéknek tűnt az otthonhoz képest. Viszont így, hogy nem mondhatta el az igazságot Luke megcsalásáról, fájdalmas volt azt hazudnia a szüleinek, hogy időre van szüksége, és át kell gondolnia a kettejük kapcsolatát.

Most, hogy végre itt volt, nem kellene jobban éreznie magát? Ehelyett csak magányt érzett, és ez szörnyű volt.

Forró könnycsepp gördült le az arcán. Nem törődött azzal, hogy letörölje. Újabbak követték. Talán csak egy kiadós sírásra van szüksége. Azóta, hogy megtudta a dolgot, még nem sírt, pedig tudta jól, a sírás gyógyító erejű lehet.

Sírni fog, aztán alszik, holnap pedig új nap kezdődik. Majd újra megtalálja az optimizmusát – remélhetőleg egy hatalmas adag kávé alján. És ha ez nem válik be, akkor olvas egy romantikus regényt, és hagyja, hogy egy álombeli tökéletes pasi magával ragadja – aki soha nem csalná meg a főhősnőt.

De most megengedi magának, hogy szomorú legyen.

* * *

Nicole sírt. Gabe meghallotta, miközben a folyosón sétált, hogy rendesen is jó éjszakát kívánjon neki. Amikor a lány szólt, hogy lefekszik, Gabe éppen egy telefonbeszélgetés közepén volt, és rosszul érezte magát, amiért ki sem nyitotta az ajtót.

Cam Hartson azonban nehezen elérhető ember volt, és Gabe-nek szüksége volt az engedélyére, hogy továbblépjen bizonyos döntésekkel a síközpont építésével kapcsolatban. Cam, egykori amerikaifutball-játékos, jelenleg otthon maradó apuka, és napközben felhívni őt olyan volt, mintha egy óvodába telefonált volna az ember – általában sírásba torkollott minden beszélgetés. Ezért este tíz utánra ütemezte a hívásaikat, amikor Cam gyerekei már ágyban voltak.

Újabb zokogás hallatszott Nicole ajtaján túlról, mire Gabe megtorpant. Nem igazán tudott mit kezdeni a könnyekkel. Talán fel kéne hívnia valamelyik unokatestvérét. Ők biztosan tudnák, mit kell tenni.

Igen, és biztosan ki is nevetnének, mert egy idióta vagy.

Felsóhajtott, majd óvatosan kopogtatott az ajtón. Megígérte Mattnek, hogy vigyázni fog rá, és most épp ezt próbálja tenni.

Mivel nem érkezett válasz, ismét kopogtatott.

A csend elbizonytalanította. El kéne mennie, és magára hagynia, vagy inkább benyitnia és ellenőriznie, hogy minden rendben van-e?

Három lány unokatestvérrel – nem beszélve a snowboardos lány barátokról – nem volt teljesen járatlan a nők és szerelmi bánataik terén. Ugyanakkor sosem volt igazán jó abban, hogy megtalálja a megfelelő szavakat, valahányszor vigaszt kellett volna nyújtania.

Újabb sóhajjal végül még egyszer kopogtatott, majd lenyomta a kilincset, és óvatosan kinyitotta az ajtót. Csak egy gyors pillantást vet rá Matt kedvéért, hogy minden rendben van-e, aztán magára hagyja, és elmegy aludni. Ám a szája kiszáradt, amikor meglátta Nicole-t: az ágyon hasalt, vezeték nélküli fülhallgatóval a fülében. A lány nem mozdult, de hallani lehetett szaggatott lélegzetvételét.

Rövid selyempizsamát viselt. Az egyik pántja lecsúszott, felfedve a vállát. Bőre ragyogott a lámpafényben. Lábai hosszúak és karcsúak voltak, mint egy csikónak. Gabe még néhány szeplőt is észrevett a halvány bőrön.

Bárminemű hezitálás nélkül óvatosan visszahúzta az ajtót, remélve, hogy Nicole nem vette észre, hogy ott járt. Homlokát ráncolta, mert a kép, ahogy a lány ott feküdt elterülve az ágyon, beleégett az emlékébe.

Mélyet sóhajtva a saját hálószobájába ment, egyenesen a fürdőszobába. Megnyitotta a vizet, gyorsan megszabadult ruháitól, és a zuhany alá lépett.

Mégis mi a francot művelt? Miért bámulta meg így a legjobb barátja kishúgát?

A kishúgot, akit nemrég csaltak meg. Aki azért jött ide, hogy biztonságban érezze magát. Behunyta a szemét; nem éppen így tervezte ezt az egészet.

Valamiért úgy képzelte, Nicole még mindig ugyanaz a nyurga, fonott copfos, vaskos fogszabályzós gyerek, akit évekkel ezelőtt megismert.

Védeni akarta azt a Nicole-t. De az, aki most előtte állt, a legkevésbé sem védelmező érzéseket keltett benne.

Ő sem különb semmivel, mint Kyle Walker. Nicole olyan érzéseket keltett benne, amelyek létezéséről sem tudott.

És ez nagyon nem tetszett neki, mert soha nem léphet túl ezen a határon.

Maga is tisztában volt az íratlan szabállyal: ne kezdj ki a barátod húgával. Nicole tabu számára.

Megrázta a fejét, hidegre állította a vizet. Talán ez kitörli a fejéből Nicole képét.

* * *

Nicole a hangoskönyv elbeszélésének pillanatnyi szünete miatt meghallotta az ajtó kattanását. Kinyitotta a szemét, levette a fejhallgatóját, és látta, hogy az ajtó csukva van. Homlokát ráncolva végigsétált a puha szőnyegen, odalépett az ajtóhoz, és rátapasztotta a fülét. Lélegzetvétel hangját hallotta a túloldalról. Gabe idebent járt volna? Nem tudta biztosan, mivel épp csukott szemmel hallgatta, ahogy a regény hőse a hősnő iránt táplált vágyairól beszélt.

A szíve gyorsabban kezdett dobogni. Miért nem mondott semmit? Talán nem akarta megzavarni, vagy meghallotta, hogy sír?

Nagyot nyelt, mert annyira vágyott valakire, akivel beszélhetne. Összeszedte a bátorságát, és végül kinyitotta az ajtót, de csak az üres folyosó tárult elé.

Ó! Gabe talán mégsem járt itt, gondolta. Lehet, hogy csak a képzelete játszott vele, vagy a huzat miatt mozgott az ajtó. Az ember mindig észreveszi a legapróbb furcsa zajokat is, ha idegen házban alszik. Recsegő vízvezetékeket, nyikorgó tetőt és hasonlókat. A rejtélyesen kattanó ajtó sem különb semmivel.

Fejét megrázva visszalépett a hálószobájába. Gondosan visszatekert néhány percet hangoskönyvében, majd kikapcsolta. Bebújt a takaró alá, szorosan maga köré húzva.

Máris jobban érezte magát. Csodákra képes egy kiadós sírás.

3.

Másnap reggel Nicole kisebb önbizalomválsággal küzdött. Mégis mit vegyen fel a Winterville Fogadóban tervezett találkozóra? Valamilyen üzleties szoknyát és blúzt, hogy komolyan vegyék? Vagy inkább jóganadrágot és melegítőt, hogy úgy tűnjön, valóban ért a jógához?

Alaska olyan kedves volt, ahogy Dolores és Gabe ígérték – az e-mailje tele volt lelkesedéssel, hogy jógaórákat indítsanak a fogadó alagsorában. Rögtön javasolta is, hogy találkozzanak, mert – ahogy írta – a helyiség elég sok munkát igényel, mielőtt használható lenne.

Végül Nicole sötét nadrágot és csinos selyemtopot választott, fölé rózsaszín kardigánt húzott, mert odakint egyre hűvösebb volt. Felvette kedvenc balerinacipőjét, majd kisétált a konyhába – és megállt, amikor meglátta Gabe-et a reggelizőpultnál ülve.

A férfi meredten nézett maga elé. Nagy kezében kávéscsészét szorongatott, homlokán három apró ránc húzódott. De nem is ez fogta meg Nicole figyelmét, hanem a kissé kigombolt fehér ing, amely felfedett némi mellkasszőrzetet, anyaga pedig megfeszült a férfi széles vállán, s végigkövette mellkasának ívét, egészen a derekáig.

A sötétkék nadrág, amit viselt, szorosan simult izmos combjára, ahogy a bárszéken ült. Nicole nagyot nyelt – francba, nem volt hozzászokva az ilyen nagydarab férfiakhoz. Luke nem volt se túl izmos, se túl magas; alig pár centivel volt magasabb nála.

Ezért is hordott szinte mindig balerinacipőt.

– Jól nézel ki – szólalt meg Nicole, hogy jelezze érkezését.

Gabe felnézett. Tekintete kicsit álmos volt, mintha valamelyest még mindig a gondolataiba révedt volna.

– Szia! – húzta félmosolyra a száját. – Ki kellett öltöznöm, mert forgatunk ma néhány munkával kapcsolatos reklámvideót. – Felállt, lesimította nadrágját. – Kérsz egy kávét?

– Megoldom, köszi – mondta Nicole, valamelyest máris kiismerve magát a férfi konyhájában. A sarokszekrényhez lépett, és kezébe vett egy bögrét. – Csináljak neked is?

– Nem kell, köszi.

Amikor megfordult, észrevette, hogy Gabe tekintete lefelé siklik.

Csak nem a fenekemet nézte?

Bár meg kell hagyni, ebben a nadrágban tényleg jól mutat. Magas derekú, vastag derékpánttal, amitől kerekebbnek tűnt a csípője.

A kávéfőzőhöz lépett, betette a kapszulát, a bögrét a nyílás alá helyezte, és megnyomta a gombot.

– Hogy halad az építkezés? – kérdezte, mivel Matt mesélt neki Gabe nagy projektjéről, egy síközpont létrehozásáról Winterville közelében.

– Jól. Már a harmadik szakasznál tartunk. Remélhetőleg jövő ilyenkor már fogadhatjuk az első vendégeket.

– Te és kicsoda? – kérdezte, miközben tejszínt öntött a kávéjába. – A munkatársaid?

Gabe félrebiccentette a fejét.

– Igen, az egyikük… nem is tudom. Olyan, mint egy sógor, de csak mert elvette az unokatestvéremet. Akkor ő most micsoda?

Nicole felvonta a szemöldökét.

– Unokasógor?

– Az. Tavaly vette el Hollyt, az unokatesómat. Ő segít a város vezetésében.

– Nagy családod van – jegyezte meg Nicole, és belekortyolt a kávéjába.

– Többnyire unokatestvérek, de igen. Hatan vagyunk, plusz a házastársak. Elég összetartó csapat. – A szája sarka megrándult. – Nektek is nagy a családotok, nem?

– Mattet ismered. – Elmosolyodott, Gabe arca ellágyult. – És ott van Kara. Ők mindketten olyanok, mint a szüleink. Én meg… valahogy mindig kilógok.

– Miben?

– A szüleink tudósok. Apám molekuláris biológus, anyám egy gyógyszercégnél kutató. Kara orvos. Matt meg, ha egyszer abbahagyja a snowboardozást, valószínűleg ő is valami ilyesmibe kezd.

– És te? Soha nem akartál tudós lenni?

– Borzasztó vagyok a reáltárgyakból. Mindig is az voltam. Anyám viccből azt mondta, biztosan rossz babát hozott haza a kórházból.

– Nem éppen szép dolog ilyet mondani.

– Ugyan, nála ez viccnek számít. – És Nicole már megszokta, hogy ő a kakukktojás.

– Mikor mész a fogadóba? – kérdezte Gabe, mintha érezte volna, hogy a lány témát akar váltani.

– Tizenegykor. – Lepillantott a topjára és nadrágjára. – Szerinted így jó leszek? Nem tudtam, mit vegyek fel.

Gabe végigmérte, majd elkapta a tekintetét.

– Teljesen rendben van. Jól nézel ki.

– Jógaruhán gondolkodtam még alternatívaként. Csak hogy megmutassam, tényleg oktató vagyok.

– Hát, ha ez így menne, én snowboardcuccban járnék dolgozni mindennap – felelte Gabe, és elmosolyodott.

Nicole elnevette magát, és egy pillanatra összeakadt a tekintetük – furcsa bizsergés futott végig rajta.

– Alaskát az sem érdekelné, ha tütüben jelennél meg – mondta Gabe. – Ő mindig az ember személyére kíváncsi. Jó ember.

A hangjában ott volt az a lágyság, ami nem hallatszott ki, ha bármelyik másik unokatestvéréről beszélt. Tetszett Nicole-nak. Mattre emlékeztette.

Gabe kiitta a kávéját, megropogtatta a nyakát.

– Ideje indulnom. Valószínűleg csak későn érek haza. Rendben leszel?

– Persze – igyekezett leplezni csalódottságát. – Jól elleszek.

– Jó. Sok sikert a fogadóban!

– Neked meg sok sikert a forgatáshoz!

Gabe felvonta a szemöldökét, megköszörülte a torkát.

– Köszi. Szükségem lesz rá.

* * *

A Winterville Fogadó széles, kiterjedt épület volt, cseréptetővel, amely túlnyúlt a téglafalakon. Nicole leparkolt autójával a kevés szabad hely egyikére, kiszállt, majd elővette a táskáját és a mappát, amely a képesítéseit tartalmazta. Nem tudta megállni, hogy ne mosolyodjon el, amikor belépett az előcsarnokba. Itt valóban komolyan vették a „Karácsony egész évben” mottót. A hatalmas kandallóból füstös, édes illat áradt, a szoba pedig ízlésesen fel volt díszítve girlandokkal és koszorúkkal, a sarokban pedig egy óriási fenyőfa állt.

Miután megadta a nevét a recepción, Alaska néhány percen belül megjelent. Mosolyogva, kezét kinyújtva sétált felé.

– Alaska vagyok. Te pedig bizonyára Nicole.

Volt valami annyira őszinte a mosolyában, hogy Nicole mellkasa szinte csordultig telt melegséggel. Eddig ritkán találkozott olyan emberekkel, akikkel azonnal megtalálta a közös hangot – de úgy érezte, Alaska közéjük fog tartozni.

Ami még fontosabbá tette, hogy jó benyomást tegyen rá.

– Beszéljünk inkább a tárgyalóban – mondta Alaska. – Ott valamivel személyesebb. Tudom, hogy még csak egy napja vagy a városban, de biztos vagyok benne, hogy már észrevetted: a pletykálás az itteni emberek egyik kedvenc időtöltése.

– Volt egy ilyen sanda gyanúm – mosolygott Nicole, miközben a recepciótól balra nyíló ajtóhoz sétáltak. – Tegnap a kávézóban jártam, és ott mindenkinek egyből megvolt a maga véleménye rólam.

Alaska elmosolyodott.

– Beleértve Kyle Walkert is – jegyezte meg játékos hangon.

– Máris hallottál róla? – Nicole összehúzta a szemét.

– Mint mondtam, kisváros nagy szájakkal – válaszolta Alaska, miközben kinyitotta a tárgyaló ajtaját. – Kérsz valamit inni?

– Egy pohár víz jólesne.

– Máris. – Alaska két poharat töltött meg egy kancsóból, amely már oda volt készítve az asztalra. – Ülj csak le. Mesélj magadról. Mióta vagy jógaoktató?

– Körülbelül másfél éve, de már sokkal régebb óta gyakorlom. Az egyetemi évek alatt kezdtem órákra járni, amikor a tanulmányaim miatt stresszes voltam. Egy barátom javasolta, hogy próbáljam ki a jógát, hátha enyhíti a szorongást. Az első alkalom után teljesen rákattantam.

– Hol tanultál?

– Emerson. Valószínűleg nem ismered, egy kis művészeti iskola Marylandben. – Nicole mély levegőt vett. Vajon el kellene mondania, hogy már az első évben sikerült kibuknia? – Nem igazán illett hozzám. Ezért aztán néhány évet külföldön töltöttem au pairként. Aztán hazatértem, és egy marketingcégnél kezdtem dolgozni.

Egy olyan cégnél, amelyhez az anyjának is volt némi köze. És az sem volt jó döntés.

Abban az időszakban Nicole igazi sorscsapás volt szülei életében. Nem értették, miért nem tud elköteleződni egyetlen tanulmányi irány mellett sem, mint ők. Miért nem akarta molekulánként megváltoztatni a világot.

Gyerekként folyton próbálkozott beilleszkedni, azonban mindig úgy érezte, egy olyan formába próbálják belepréselni, amibe egyszerűen nem passzol. Fájdalmas volt számára minden alkalom, amikor csalódást okozott a szüleinek. Amikor megismerte Luke-ot, úgy érezte, végre újra a család része lehet. Az apja kifejezetten rajongott a férfiért.

Egyszer az életben túlteljesítette a tőlük jövő elvárásokat.

– És az elmúlt másfél évben a helyi YMCA-ben tanítottál?

– Így van. – Nagyon megértőek voltak, amikor elmondta, hogy el kell jönnie. D. C. nem szenvedett hiányt oktatókból, akik átvehették tőle az óráit, ráadásul amúgy is az volt a terve, hogy saját stúdiót nyit. – Mondhatni, szabadságon vagyok az itt-tartózkodásom alatt, de azért szeretnék közben is dolgozni.

És nemcsak szeretett volna, szükségét is érezte. Gabe szállást adott neki, ettől függetlenül viszont szüksége volt pénzre, hogy gondoskodjon magáról.

– Hogy érzed, idővel visszatérsz D. C.-be? – kérdezte Alaska.

– Igen – bólintott Nicole. – De ha sikerül itt elég érdeklődőt találnom, akkor szívesen keresek valakit, aki átveszi az órákat, miután elmegyek.

Alaska lassan bólintott.

– Jól hangzik. Még nem tartottunk itt semmiféle órát. Van egy kis edzőtermünk, amit néhány vendég használ, de alapvetően pihenőszálloda vagyunk, a legtöbben kikapcsolódni vagy a várost felfedezni jönnek. Őszinte leszek: nem tudom, mekkora lesz rá az igény, legalábbis a vendégek részéről. De ha ez nem gond neked, megbeszélhetjük a következő lépéseket.

– Abszolút nem probléma – felelte Nicole. – Van néhány ötletem, hogyan kelthetném fel az érdeklődést.

– Remek. Szeretnéd megnézni azt a helyiséget, amit kinéztem neked?

– Igen, persze.

– Akkor gyere velem – mondta Alaska.

Elvezette Nicole-t a tárgyalóból, majd egy lefelé vezető lépcsőn elindultak az alagsor felé. Útközben megmutatta az edzőtermet, amelyet egy üvegfalon át lehetett látni. Meglepően világos volt itt lent, köszönhetően annak, hogy a szálloda lejtős terepen épült, így az épület egyik oldalán ablakok engedték be a reggeli napfényt.

– Azt előre leszögezném, hogy ezt a helyiséget már évek óta nem használtuk – figyelmeztette Alaska. – A nagymamám építtette eredetileg, hogy nyugodtan gyakorolhassa a táncrutinjait. Pár éve hunyt el, de már előtte is jó pár éve annak, hogy utoljára használatba vette volna.

– Sajnálom – mondta Nicole együttérző mosollyal.

– Semmi baj. Amikor megkaptam Gabe üzenetét, ez volt az első szoba, ami eszembe jutott. A nagyi örülne, ha újra használnák.

Nicole mély levegőt vett, majd Alaskára nézett.

– Nem muszáj segítened csak azért, mert Gabe megkért – mondta neki. – Megértem, ha úgy érzed, ez nem illik ide.

Alaska szeme elkerekedett.

– Dehogyis! Sőt, ha Gabe ajánl, az nekem már épp elég – válaszolta. Lenézett a kilincsre, és lenyomta. – Amúgy is tetszik a jógaórák ötlete. De nincs min szépíteni, lesz némi munka a szobával.

Ahogy Alaska kinyitotta az ajtót, Nicole rögtön látta, mire gondolt. Az alapok rendben voltak. A padló minőségi keményfa volt, és ahogy rálépett, érezni lehetett, hogy kellően ruganyos – még ha jelenleg vastag porréteg is borította. Az egyik falon ablakok néztek a szálloda mögötti hegyekre, de a redőnyök félig leszakadtak, és cserére szorultak.

A tükörfal nagyjából ép volt, bár sötét foltok pettyezték, amelyek valószínűleg eltávolíthatatlanok. Mégis, egy kis izgatottság járta át Nicole-t. Mindig is arról álmodott, hogy saját stúdiója legyen – de D. C.-ben az ingatlanárak és a hatalmas konkurencia miatt ezt a tervét háttérbe kellett szorítania.

De ez itt működhet. Legalább a következő néhány hónapra, amíg újra sínen lesz az élete.

– Imádom – suttogta, miközben mindent alaposan megnézett.

– Tényleg? – Alaska meglepettnek tűnt.

– Igen. Tökéletes – felelte Nicole, és Alaskára nézett. – Mennyi bérleti díjat kérnél érte?

Remélte, hogy nem túl sokat. Fogalma sem volt, hogy valójában hányan jelennek majd meg, és a bevételből fedezni tudja-e a kiadásokat.

– Erre lenne egy javaslatom – válaszolta Alaska, kissé bizonytalanul. – Nekem nincs időm rendbe hozni ezt a termet. Ha vállalod, hogy rendbe teszed, akkor használhatod ingyen.

Nicole nagyokat pislogott.

– Ingyen? – Komolyan gondolja? Egy ilyen helyiség D. C.-ben vagyonokba kerülne. – Az kizárt.

Alaska elfintorodott.

– Tudom, hogy jelenleg elég lepukkant. Talán tudnánk segíteni valamennyit a rendbehozatalban…

– Nem, nem úgy értettem! Kizárt, hogy ingyen elfogadjam. Még ha egymagam takarítom és festem ki, amit egyébként szívesen megteszek, akkor is kihasználnálak.

– Ugyan már! Hidd el, szívességet tennél nekünk ezzel. Ez a szoba túl régóta áll üresen. Boldoggá tenne, ha újra használnák. És ez amolyan próbának sem utolsó. Ha elég ember érdeklődik, akár másféle órákat is tarthatnánk itt. – Alaska elmosolyodott. – Ez mindkettőnknek jó üzlet.

– Biztos vagy benne?

– Teljes mértékben. Megállapodtunk?

Nicole bólintott.

– Naná! – Aztán gyorsan kezet rázott Alaskával, mielőtt az meggondolhatta volna magát.

– Mikor szeretnél nekikezdeni a rendrakásnak?

Nicole újra végigpillantott a termen. Nem is emlékezett, mikor érzett utoljára ilyen izgatottságot. Talán amikor Matt a téli olimpián versenyzett.

– Most rögtön megfelel?

4.

Már több mint egy hét telt el azóta, hogy Nicole beköltözött, és szerencsére a napok szinte elrepültek. Az a marketingvideó, amit két nap alatt el kellett volna készíteniük, háromig húzódott – köszönhetően annak, hogy Gabe újra meg újra elrontotta a szövegét –, aztán még el is kellett utaznia az állam másik felébe, hogy befektetőkkel találkozzon. Örült a kis szünetnek – még mindig szoknia kellett a gondolatot, hogy Nicole ott él vele. Nem csupán az zavarta, hogy lett egy másik ember az addig csak általa használt térben. Hanem maga Nicole.

Samponja édes illata, amikor reggel kilépett a hálószobájából, vizes haját fonatba fogva. Meztelen lábának nesze a keményfa padlón. Mély, rekedtes hangja, amikor a tűzhelyről vagy a riasztóról kérdezett.

De ezekkel még elbírt. Tény, hogy vonzónak találta, de az esze tudta, hogy Nicole tabu. Legalább ennyivel tartozott Mattnek. Ami igazán zavarta, az a halk sírása volt, valahányszor Nicole azt hitte róla, ő már alszik. Ilyenkor Gabe ott állt az ajtaja előtt, hallgatta, és belső harcot vívott: bekopogjon és vigaszt nyújtson, vagy sétáljon tovább?

De mit is tudott volna mondani? Sosem volt hosszú távú kapcsolatban. Nála egy kapcsolat ritkán tartott tovább néhány hónapnál. Fogalma sem volt, milyen érzés elveszíteni azt, akiről azt hitted, hogy vele töltöd az életed hátralevő részét.

Kapcsolati dolgokban teljesen elveszettnek és tehetetlennek érezte magát. Ezért inkább igyekezett napközben jól bánni Nicole-lal, és valahányszor csak tehette, viccelődött vele, hogy nevetni lássa. És amikor Nicole álmosan, kócosan megjelent reggelente a konyhában, szó nélkül készített egy kávét, és átnyújtotta neki.

Csak hogy mosolyogni lássa.

Gabe ma az irodában volt Joshsal. Ő vezette az üzleti részleget, míg Gabe a tervezésért és az építkezésért felelt. Az irodát építették meg elsőként – tudták, hogy szükségük lesz egy helyre, ahová befektetőket hozhatnak, és bemutathatják a jövőképüket. Volt benne egy nagy nyitott tér a harmincfős csapatnak, pótasztalok az alkalmi munkatársaknak, több kisebb és egy tágas tárgyaló, amelyet marketingfotók és a tervezett síközpont látványtervei díszítettek.