A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Cora Reilly: Twisted Loyalties, 2018

Fordította
NAGY MARIETTA

Copyright © 2018 Cora Reilly

All Rights Reserved.

Hungarian translation © Nagy Marietta, 2026

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2026

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Bardi Erzsébet

Korrektúra: Ernyei Beáta

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2026

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-6834-10-4

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A vágy hatalma, 2022

Becsület (A maffia végzete 1.) – magyar borító, 2023

Becsület (A maffia végzete 1.) – eredeti borító, 2024

Kötelék (A maffia végzete 2.) – magyar borító, 2024

Kötelék (A maffia végzete 2.) – eredeti borító, 2024

Gyűlölet (A maffia végzete 3.) – magyar borító, 2024

Gyűlölet (A maffia végzete 3.) – eredeti borító, 2024

Kísértés (A maffia végzete 4.) – magyar borító, 2024

Kísértés (A maffia végzete 4.) – eredeti borító, 2024

Bosszú (A maffia végzete 5.) – magyar borító, 2024

Bosszú (A maffia végzete 5.) – eredeti borító, 2024

Bizalom (A maffia végzete 6.) – magyar borító, 2025

Bizalom (A maffia végzete 6.) – eredeti borító, 2025

Árulás (A maffia végzete 7.) – magyar borító, 2025

Árulás (A maffia végzete 7.) – eredeti borító, 2025

Luca Vitiello (A maffia végzete 0.) – eredeti borító, 2026

Luca Vitiello (A maffia végzete 0.) – magyar borító, 2026

ELŐSZÓ

NEW YORK – A FAMIGLIA TERÜLETE

Luca több mint tíz éve volt capo, de a dolgok még soha nem tűntek ennyire elcseszettnek. A széles mahagóni íróasztal szélén ülve Luca átfutotta a területük határait ábrázoló gyűrött térképet. A Famiglia továbbra is ellenőrizte a keleti part teljes hosszát, Maine-től Georgiáig. Évtizedek óta semmi sem változott. A Camorra azonban, miután nemrégiben megszerezte Kansas Cityt az oroszoktól, messze keletre, Las Vegason túlra is kiterjesztette a területét. A capójuk, Remo Falcone kezdett túl magabiztos lenni. Lucának volt egy baromi erős sejtése arra vonatkozóan, hogy Remo következő lépése vagy az Outfit, vagy a Famiglia területének megtámadása lesz. Lucának gondoskodnia kellett arról, hogy Falcone Dante Cavallaro városaira vessen szemet, és ne az övéire. Elég embere halt már meg a Famiglia és az Outfit közötti háborúban. Egy újabb összecsapás a Camorrával szétszakítaná őket.

– Tudom, hogy nem tetszik az ötlet – motyogta a katonájának.

Growl bólintott.

– Nem tetszik, de nem vagyok abban a helyzetben, hogy megmondjam, mit tegyél. Te vagy a capo. Annyit tehetek, hogy elmesélem, amit a Camorráról tudok, és az nem jó.

– És akkor mi van? – kérdezte Matteo, Luca testvére és jobbkeze vállat vonva, miközben a kését forgatta az ujjai között. – El tudjuk intézni őket.

Kopogás hallatszott, és Aria lépett be az irodába, amely Luca klubja, a Sphere pincéjében volt. Kíváncsian felvonta a szemöldökét, azon tűnődve, vajon miért hívta ide a férje. Általában egyedül intézte az ügyeit. Matteo és Growl már bent voltak. Luca az asztalnak támaszkodott, és kihúzta magát, amikor Aria belépett a szobába.

Aria odament a férjéhez, szeretetteljesen megcsókolta, majd megkérdezte:

– Mi a baj?

– Semmi – válaszolta Luca érzelemmentesen, összeszorított ajakkal. Szeme gyanakvón csillogott. Valami nem stimmelt. – De felvettük a kapcsolatot a Camorrával, hogy tárgyaljunk.

Aria Growlra pillantott. Hat évvel ezelőtt menekült el Las Vegasból, miután megölte Benedetto Falconét, a Camorra capóját. Az alapján, amit mesélt nekik, a Camorra sokkal rosszabb volt, mint az Outfit vagy a Famiglia. A szokásos drog-, kaszinó- és prostitúcióüzlet mellett szexrabszolgákkal és emberrablással is foglalkoztak. A maffia világában a Camorra rossz hírnévnek örvendett.

– Tényleg?

– Az Outfittel folytatott harc gyengít minket. Mivel a Bratva már betört a területünkre, óvatosnak kell lennünk. Nem kockáztathatjuk meg, hogy az Outfit alkut kössön a Camorrával, mielőtt nekünk esélyünk lenne rá. Ha együtt harcolnak ellenünk, bajban leszünk.

Ariát elöntötte a bűntudat. Ő és a húgai voltak az okai annak, hogy a chicagói Outfit és a New York-i Famiglia között véget ért a fegyverszünet. Lucával kötött házasságától azt várták, hogy köteléket teremtsen a két család között, de amikor legfiatalabb húga, Liliana elmenekült Chicagóból, hogy feleségül menjen Luca katonájához, Romeróhoz, az Outfit főnöke, Dante Cavallaro hadat üzent nekik; nem is reagálhatott volna másképp.

– Gondolod, hogy egyáltalán szóba állnak velünk? – kérdezte Aria. Még mindig nem tudta, miért van itt. Nem rendelkezett semmi hasznos információval a Camorráról.

Luca bólintott.

– Ideküldték egy emberüket, hogy beszéljen velünk. Hamarosan itt lesz.

Aria libabőrös lett valamitől, talán a feszültség és az aggodalom árnyékától Luca hangjában.

– Hatalmas kockázatot vállalnak azzal, hogy valakit ideküldenek. Nem tudhatják, hogy visszatér-e élve – mondta meglepetten.

– Egyetlen élet semmi nekik – motyogta Growl. – És a capo nem az egyik testvérét küldte. Hanem az új végrehajtóját.

Ariának nem tetszett, ahogy Luca, Matteo és Growl ránéztek.

– Úgy gondolják, biztonságban lesz – mondta Luca, majd hosszú szünet után hozzátette: –, mert a testvéredről van szó.

A talaj kicsúszott Aria lába alól, és megragadta az asztal szélét.

– Fabiról? – suttogta.

Sok éve nem látta az öccsét, és nem is beszélt vele. Amióta kitört a háború, nem engedték, hogy kapcsolatba lépjen a testvérével. Az apja, az Outfit consiglieréje gondoskodott erről.

Abbahagyta a merengést.

– Mit keres Fabi a Camorránál? Ő az Outfit tagja. Úgy volt, hogy egy napon apám helyébe lép consigliereként.

– Úgy volt, igen – felelte Luca, miközben összenézett a többi férfival. – De az apádnak született két kisebb fia az új feleségétől, és úgy tűnik, hogy az egyikük lesz a consigliere. Nem tudjuk, mi történt, de Fabiano átszökött a Camorrához, és valamilyen oknál fogva befogadták. Nehéz pontos információkat szerezni az ügyben.

– El sem hiszem. Újra látni fogom az öcsémet. Mikor? – kérdezte Aria lelkesen.

Fabiano majdnem kilenc évvel fiatalabb volt Ariánál, és gyakorlatilag ő nevelte, amíg el nem hagyta Chicagót, hogy feleségül menjen Lucához.

Growl megrázta a fejét, és összevonta a szemöldökét.

Luca megérintette Aria vállát.

– Aria, az öcséd a Camorra új végrehajtója. A vallató.

Néhány másodpercbe telt, mire felfogta az információt. Aria tekintete Growlra siklott. A férfi tetoválásai, hegei és a szemében úszó sötétség megijesztette. Pedig, mivel Luca felesége volt, már nem olyan könnyen ijedt meg.

Amikor Benettone Falcone volt a főnök, Growl volt a Camorra vallatója. És most, hogy Falcone fia magához ragadta a hatalmat, Fabi vette át a szerepet. Aria nyelt egyet. Végrehajtó lett. Vallató. Ők végezték a piszkos munkát. A véres munkát. Gondoskodtak róla, hogy az emberek engedelmeskedjenek, és ha nem tették, arról is gondoskodtak, hogy a sorsuk figyelmeztetés legyen mindenki számára, aki ugyanezt fontolgatta.

– Nem – mondta Aria halkan. Fabi biztosan nem. Ő nem képes ilyesmire. – Gondoskodó, gyengéd fiú volt, és mindig is igyekezett megvédeni a nővéreit.

Matteo pillantása azt üzente neki, hogy naiv. Ám Ariát nem érdekelte, amíg életben tarthatja kedves, vicces kisöccse emlékét. Nem akarta másnak elképzelni.

– A fivér, akit ismertél, nem az lesz, akit ma látsz. Teljesen más. Az a fiú, akit ismertél… meghalt. Meg kellett halnia. A vallatást nem kedves emberek végzik. Kegyetlen és piszkos munka. És a Camorra nem irgalmas a nőkkel sem, ahogy az New Yorkban vagy Chicagóban szokás. Kétlem, hogy ez megváltozott volna, amióta eljöttem. Remo Falcone ugyanolyan torz seggfej, mint az apja – magyarázta Growl rekedtes hangon.

Aria Lucára nézett, remélve, hogy ellentmond a katonájának. Nem tette. Valami összetört Ariában.

– Nem hiszem el. Nem akarom elhinni – mondta. – Hogyan változhatott meg ennyire?

– Itt van – tájékoztatta őket Luca egyik embere, aki belépett az irodába. – De nem hajlandó átadni a fegyvereit.

Luca bólintott.

– Nem számít. Többen vagyunk, mint ő. Engedjétek be. – Ariához fordult. – Talán ma kiderül.

Aria megfeszült a közeledő léptek zajára. Egy magas férfi lépett be az irodaajtón. Majdnem olyan magas volt, mint Luca. Nem egészen olyan széles, de izmos. Feltűrt ingujja alól egy tetoválás kandikált ki. Sötétszőke haja oldalt felnyírva, felül kissé hosszabb volt, jégkék tekintete pedig…

Hideg. Számító. Óvatos.

Aria nem volt biztos benne, hogy felismerte volna az utcán. Már nem fiú, hanem férfi, és nem csak a kora alapján. Fabiano tekintete megállapodott rajta. A múlt mosolya nem jelent meg az arcán, bár felismerés csillant a szemében. Te jó ég, tényleg semmi sem maradt abból a vidám fiúból, akire Aria emlékezett! De még mindig az öccse volt. Mindig is az lesz. Ostobaságnak tűnt, de Aria odarohant hozzá, figyelmen kívül hagyva Luca morgó figyelmeztetését.

Az öccse megfeszült, ahogy átölelte. Érezte a hátára szíjazott késeket és a mellkasára erősített tokban lévő pisztolyokat. Aria biztos volt benne, hogy további fegyverek is vannak a testén. Fabiano nem ölelte át, de az egyik kezével magához húzta a tarkójánál. Aria felnézett rá. Arra nem számított, hogy haragot lát majd a szemében, ahogy Fabiano ismét Lucára és a szobában tartózkodó többi férfira összpontosított.

– Nem kell fegyvert rántani – mondta hideg derűvel a hangjában. – Nem azért utaztam idáig, hogy bántsam a nővéremet.

Fabiano tarkóján érzett érintése inkább fenyegetésnek tűnt Aria számára, mint bensőséges gesztusnak.

Luca ujjai a felkarja köré fonódtak, és visszahúzta. Fabiano sötét humorral a szemében követte a jelenetet, mozdulatlanul.

– Istenem – suttogta Aria könnyektől eltorzult hangon. – Mi történt veled, Fabi?

Fabiano szája ragadozó vigyorra húzódott.

Már nem Fabi, gondolta Aria. Ettől a férfitól, aki itt áll előtte… félnie kellett.

Fabiano Scuderi.

A Camorra vallatója.

ELSŐ FEJEZET

A MÚLT – FABIANO

Összegömbölyödtem és nem védekeztem. Soha nem is tettem.

Apa hörgő hangokat adott ki, miközben vert. Egyik ütés záporozott a másik után – a hátamra, a fejemre, a gyomromra – új zúzódásokat okozva és felelevenítve a régieket. Felnyögtem, amikor a cipője orrát a gyomromba nyomta, majd lenyeltem a torkomba toluló epét. Ha hánynék, csak még jobban megverne. Vagy a kést használná. Megborzongtam.

Aztán a verés abbamaradt, és fel mertem nézni; pislogtam, hogy kitisztuljon a látásom. Verejték és vér csöpögött az arcomról.

Apa zihálva meredt rám. Egy törülközőbe törölte a kezét, amit a katonája, Alfonso adott neki. Talán ez volt az utolsó próbatétel, amellyel bizonyítottam, mennyit érek. Talán végre hivatalosan is az Outfit tagja lettem. Maffiózó.

– Megkapom a tetoválásomat? – kérdeztem rekedten.

Apa ajka mosolyra húzódott.

– A tetoválásodat? Nem leszel az Outfit tagja.

– De… – Újra belém rúgott, én pedig hanyatt estem. Tovább nyomultam, mit sem törődve a következményekkel. – De én leszek a consigliere, amikor nyugdíjba mész. – Amikor meghalsz.

Megragadta a galléromat, és talpra húzott. Fájt a lábam, ahogy próbáltam felállni.

– Csak pazaroltam rád a véremet. Te és a nővéreid anyátok fertőzött génjeit örököltétek. Mindannyian csalódást okoztatok. Mindannyian. A nővéreid kurvák, te pedig gyenge vagy. Végeztem veled. Az öcséd lesz a consigliere.

– De ő még kisbaba. Én vagyok a legidősebb fiad.

Amióta apa másodszor is megnősült, úgy bánt velem, mint a szeméttel. Azt hittem, azért, hogy megerősítsen a jövőbeli feladataimhoz, ezért mindent megtettem, hogy bebizonyítsam neki: megérdemlem.

– Te is ugyanolyan csalódás vagy, mint a nővéreid. Nem hagyom, hogy szégyent hozz rám.

Elengedett, és a lábam végül feladta. Még több fájdalom.

– De apa – suttogtam. – Ez a hagyomány.

A dühtől eltorzult az arca.

– Akkor csak tennünk kell arról, hogy az öcséd legyen a legidősebb fiam. Alfonso felé biccentett, aki feltűrte az ingujját.

Az első ütés a gyomromba, a többi a bordáimba fúródott. A tekintetemet továbbra is apámra szegeztem, ahogy az ütésektől rázkódott a testem, majd végül elsötétült a látásom. A saját apám képes megöletni.

– Tegyél róla, hogy ne találják meg, Alfonso!

A fájdalom csontig hatolt.

Felnyögtem. A rezgések éles fájdalmat okoztak a bordáimban. Megpróbáltam kinyitni a szememet és felülni, de a szemhéjam leragadt. Újra felnyögtem.

Nem voltam halott.

Miért nem voltam halott?

Fellobbant a remény a szívemben.

– Apa? – kérdeztem rekedten.

– Fogd be a szád és aludj, fiú! Hamarosan megérkezünk.

Felismertem, ez Alfonso hangja volt.

Felküzdöttem magamat ülő helyzetbe, és kinyitottam a szememet. Homályosan láttam, hogy egy autó hátsó ülésén vagyok.

Alfonso felém fordult.

– Erősebb vagy, mint gondoltam. Ügyes vagy.

– Hol… – köhögtem, és közben összerándultam. – Hol vagyunk?

– Kansas Cityben. – Alfonso egy üres parkolóba kormányozta az autót. – Végállomás.

Kiszállt, kinyitotta a hátsó ajtót, és kihúzott. Fájdalmasan felnyögtem, a bordáimhoz kaptam, majd megtántorodtam. Alfonso kinyitotta a pénztárcáját, majd átnyújtott nekem egy húszdollárost. Zavartan elvettem.

– Talán túléled. Talán nem. Gondolom, most már a sorson múlik. De nem fogok megölni egy tizennégy éves gyereket. – Megragadta a nyakamat, és kényszerített, hogy a szemébe nézzek. – Az apád azt hiszi, hogy meghaltál, fiú, ezért maradj távol a területünktől!

Az ő területük? Az én területem volt. Az Outfit volt a sorsom. Nem volt semmi másom.

– Kérlek – suttogtam.

Megrázta a fejét, majd megkerülte az autót, és beszállt. Hátraléptem, amikor elhajtott, és térdre rogytam. A ruhám vérben ázott. A kezemben szorongattam a pénzt. Ez volt mindenem. Lassan elnyúltam a hűvös aszfalton. A vádlimra nehezedő nyomás eszembe juttatta a kedvenc késemet, amely ott pihent a tokban. Húsz dollár és egy kés. Sajgott a testem. Soha többé nem akartam felkelni. Nem volt értelme semminek. Bárcsak Alfonso megtette volna, amit apám parancsolt, és egyszerűen megöl!

Köhögtem és éreztem a vér ízét a számban. Valószínűleg úgyis meghalok. Körbehordoztam a tekintetemet. A jobb oldali épület falát graffitik borították: egy vicsorgó farkas kardok előtt.

A Bratva jele.

Ha Alfonso nem is ölt meg, ez a hely biztosan megteszi majd. Kansas City az oroszoké volt.

A félelem arra késztetett, hogy talpra álljak és elmenjek. Nem tudtam, merre induljak, vagy mit tegyek. Mindenem fájt. Legalább nem volt túl hideg. Keresnem kellett egy helyet, ahol az éjszakát tölthetem. Végül egy kávézó bejáratánál kötöttem ki. Soha nem voltam még egyedül, soha nem kellett az utcán élnem. A mellkasomhoz húztam a lábamat, és lenyeltem egy nyögést. A bordáim iszonyúan fájtak. Nem térhettem vissza az Outfitbe. Apa gondoskodna róla, hogy ezúttal meghaljak. Talán megpróbálhatnám felvenni a kapcsolatot Dante Cavallaróval. Ő és apa régóta együtt dolgoztak. De akkor olyan lennék, mint egy rohadt patkány. Gyáva és gyenge.

Aria segít majd. Összeszorult a gyomrom. Apa azért gyűlölt leginkább, mert Aria segített Lilynek és Giannának. Esélytelen, hogy behúzott farokkal New Yorkba rohanjak és könyörögjek Lucának, hogy vegyen be a Famigliába. Mindenki tudná, hogy szánalomból fogadtak be, nem azért, mert értékes kincs vagyok.

Értéktelen voltam.

Ennyi. Egyedül maradtam.

Négy nappal később. Csak négy nap volt. Kifogytam a pénzből és a reményből. Minden este visszatértem a parkolóba, remélve, kívánva, hogy Alfonso visszajön, hogy apa meggondolta magát, és hogy az utolsó könyörtelen, gyűlölködő tekintete csak a képzeletem játéka. Átkozott idióta voltam. És éhes.

Két napja nem ettem. A húsz dollárt rögtön az első napon elpazaroltam hamburgerre, sült krumplira és Dr. Pepperre.

A bordáimra szorítottam a kezemet. A fájdalom egyre rosszabb lett. Ma zsebtolvajlással próbáltam pénzt szerezni, de rossz fickóval kezdtem, és megvert. Nem tudtam, hogyan éljem túl az utcán. Nem voltam biztos benne, hogy folytatni akarom.

Mihez kezdek? Nincs többé Outfit. Nincs jövőm. Nincs becsületem.

Lerogytam a parkoló földjére, és hanyatt feküdtem, szemben velem ott éktelenkedett a Bratva-graffiti. Az ajtó kinyílt, férfiak léptek ki az épületből. A Bratva területe.

Átkozottul fáradt voltam.

A halálom lassú lesz, ráérnek. A végtagjaimban érzett fájdalom és a reménytelenség egy helyben tartott. Felnéztem az éjszakai égboltra, és ismételgetni kezdtem az esküt, amit hónapokkal ezelőtt a beiktatásom napjára készülve memorizáltam. A számból áradó olasz szavak a veszteség érzésével és kétségbeeséssel töltöttek el. Újra és újra elismételtem az esküt. Az volt a sorsom, hogy maffiózó legyek.

Hangokat hallottam a jobb oldalamon. A férfihangok idegen nyelven beszéltek.

Hirtelen egy fekete hajú fickó bámult le rám. Rövidnadrágot viselt, zúzódások borították, bár nem olyan súlyosak, mint engem.

– Azt mondják, van idekint egy őrült olasz seggfej, aki az Omertàt{1} szajkózza. Gondolom, te vagy az.

Elhallgattam és alaposan megnéztem. Úgy ejtette az Omertàt, mintha én mondanám, mintha jelentene valamit. A fickó tele volt hegekkel, és valószínűleg néhány évvel idősebb lehetett nálam, talán tizennyolc.

– Ha ilyen szarságokat beszélsz ezen a környéken, az azt jelenti, hogy vagy halálvágyad van, vagy baromi őrült vagy. Valószínűleg mindkettő.

– Ez az eskü volt az életem – mondtam.

Megvonta a vállát, majd hátranézett, és egy ferde mosollyal visszafordult.

– Most pedig a halálod lesz.

Felültem. Három kopaszra borotvált fejű, rövidnadrágos férfi lépett ki a Bratva épülete melletti ajtón, testüket farkas- és Kalasnyikov-tetoválások borították.

Fontolóra vettem, hogy visszadőlök, és hagyom, hogy befejezzék azt, amit Alfonso nem tudott.

– Melyik család? – kérdezte a fekete hajú srác.

– Outfit – válaszoltam, és a szó lyukat tépett a szívembe.

Bólintott.

– Gondolom, megszabadultak tőled. Nem vagy elég tökös, hogy megtedd azt, amitől maffiatag lehetsz?

Ki volt ő?

– Megvan bennem, ami kell – sziszegtem. – De az apám azt akarja, hogy meghaljak.

– Akkor bizonyítsd be, hogy tökös vagy. Kelj fel a földről, és harcolj! – Összehúzta a szemét, amikor nem mozdultam. – Kurvára. Kelj. Fel!

Megtettem, annak ellenére, hogy forgott körülöttem világ és a bordáimra kellett szorítanom a kezemet. Fekete szemével górcső alá vette a sérüléseimet.

– Gondolom, a verekedés nagy része rám hárul majd. Van fegyvered?

Kihúztam a Karambit késemet a vádlimra szíjazott tokból.

– Remélem, tudod kezelni azt a cuccot.

Ekkor az oroszok ránk támadtak. A srác előadott valami harcművészeti szarságot, amivel lekötött két oroszt. A harmadik felém tartott, én pedig felé lendítettem a késemet, de pár centivel elvétettem. Bevitt pár ütést, amitől a mellkasom üvölteni kezdett a kínzó fájdalomtól, én pedig térdre rogytam. A sebesült és zúzódásokkal teli testemmel esélyem sem volt egy hozzá hasonló képzett harcos ellen. Ütései keményen, gyorsan, könyörtelenül záporoztak rám. Fájdalom.

A fekete hajú fickó rávetette magát a támadómra, és a gyomrába vágta a térdét. Az orosz előreesett, én pedig felemeltem a késemet, és a hasába temettem a pengét. Vér csorgott le az ujjaimon. Úgy engedtem el a nyelet, mintha égetett volna. Az orosz holtan zuhant az oldalára.

A hasából kiálló késemre meredtem. A fekete hajú fickó kihúzta, megtisztította a pengét a halott férfi rövidnadrágján, majd átnyújtotta nekem.

– Ez az első gyilkosságod?

Bólintottam, remegő kézzel vettem át tőle a kést.

– Lesz még több is.

A másik két orosz is halott volt. Kitörték a nyakukat. Kinyújtotta a kezét, én pedig megragadtam. Talpra állított.

– Mennünk kellene. Hamarosan több orosz seggfej is itt lesz. Gyerünk.

Egy leharcolt furgon felé vezetett.

– Észrevettem, hogy az elmúlt két éjszaka is a parkolóban ólálkodtál.

– Miért segítettél nekem?

Megint megjelent az arcán az a torz mosoly.

– Mert szeretek harcolni… és ölni. És mert utálom a rohadt Bratvát. Mert a családom is holtan akar látni. És ami a legfontosabb, mert hűséges katonákra van szükségem, akik segítenek visszaszerezni, ami az enyém.

– Ki vagy te?

– Remo Falcone. Hamarosan én leszek a Camorra capója. – Kinyitotta a furgonja ajtaját, és félig már bent volt, amikor hozzátette: – Segíthetsz nekem, vagy várhatsz, amíg a Bratva elkap.

Beszálltam. Nem a Bratva miatt.

Hanem mert Remo új célt, új sorsot kínált nekem.

Egy új családot.

MÁSODIK FEJEZET

LEONA

A Greyhound busz ablaka ragacsosan forrónak tűnt, vagy talán az arcom volt az. A csecsemő a mögöttem lévő sorban majdnem két óra után tíz perce végre abbahagyta a sírást. Lehúztam az arcomat az üvegről, lomhának és fáradtnak éreztem magamat. Miután órákig a fülledt ülésbe préselődtem, alig vártam, hogy kiszállhassak. Elsuhantak mellettem Las Vegas elegáns külvárosai. A makulátlan kerteket locsolókkal öntözték: a vastag pénztárca tökéletes bizonyítéka a sivataggal körülvett helyen. Feltűnő karácsonyi dekorációk díszítették a verandákat és a frissen festett házak homlokzatát.

Nem ez a szép hely volt az én megállóm.

A busz továbbvonszolta magát, a padló remegett mezítlábas lábam alatt, amíg végül megérkezett a városnak abba a részébe, ahová egyetlen turista sem merte betenni a lábát. A korlátlan fogyasztású büfék errefelé csak 9,99 dollárba kerültek, nem 59-be; de egyiket sem engedhettem meg magamnak. Nem mintha bántam volna. Ehhez hasonló helyeken nőttem fel. Phoenixben, Houstonban, Dallasban, Austinban és sok más helyen, amit megszámolni sem tudtam. Visszabújtam a papucsomba, a vállamra vetettem a hátizsákomat, és készen álltam elhagyni a buszt.

Megszokásból a zsebembe nyúltam a mobiltelefonomért, ami már nem volt ott. Anya eladta az utolsó adag kristálymetjéért. Kétségtelen, hogy csak szánalomból kapott érte húsz dollárt.

Megvártam, amíg a legtöbb utas távozik, majd én is leszálltam a buszról, és a napsütésben állva kifújtam a levegőt. A levegő szárazabbnak tűnt, mint Austinban, és néhány fokkal hidegebb volt, de még mindig nem télies hideg. Valahogy már most szabadabbnak éreztem magamat, pusztán attól is, hogy távolabb kerültem anyámtól. Ez volt az utolsó esélye a rehabilitáción. Sikerülnie kellett. Hülye módon reménykedtem benne, hogy képes rá.

– Leona? – szólt egy mély hang valahonnan jobbról.

Meglepődve fordultam meg. Apám pár méterre állt tőlem. Csípőtájon felszedett úgy harminc kilót, és kevesebb haj volt a fején. Nem számítottam rá, hogy elém jön. Megígérte, hogy felvesz, de az ő és anyám ígéretei kevesebbet értek, mint a cipőm alatti kosz. Talán tényleg megváltozott, ahogy állította.

Gyorsan elnyomta a cigarettáját a kopott mokaszinja alatt. A rövid ujjú ing ráfeszült a pocakjára. Valahogy elhanyagoltnak tűnt, ami aggasztott.

Elmosolyodtam.

– Az egyetlen és utolérhetetlen.

Nem lepődtem meg, hogy meg kellett kérdeznie, én vagyok-e. Utoljára a tizennegyedik születésnapomon láttam, több mint öt évvel ezelőtt. Nem igazán hiányzott. Hiányzott, hogy legyen egy apám: olyan, amilyen ő soha nem tudott lenni. Mégis jó volt újra látni. Talán újrakezdhetnénk.

Odajött és zavartan magához ölelt. Átkaroltam, izzadtság- és füstszagú volt. Régóta nem ölelt meg senki. Hátralépett, és tetőtől talpig végigmért.

– Megnőttél – állapította meg. Tekintete megakadt a mosolyomon. – És eltűntek a pattanásaid.

Már három éve.

– Hála istennek! – válaszoltam.

Apám zsebre dugta a kezét, mintha hirtelen elbizonytalanodott volna, hogy mitévő legyen velem.

– Meglepődtem, amikor felhívtál.

Bizonytalanul a fülem mögé tűrtem egy hajtincset, nem tudtam, hogy hová akar kilyukadni ezzel.

– Te sohasem hívtál – jegyeztem meg, de amint kimondtam, megbántam a szavaimat. Nem azért jöttem Vegasba, hogy bűntudatot ébresszek benne. Apa sohasem volt jó szülő, de időnként próbálkozott… még ha mindig kudarcot vallott is. Ő és anya mindketten elcseszettek voltak a maguk módján. A függőség mindig is megakadályozta őket abban, hogy úgy gondoskodjanak rólam, ahogy kellene.

Fürkésző pillantást vetett rám.

– Biztos vagy benne, hogy velem akarsz maradni?

Megremegett a szám széle, amikor elmosolyodtam. Vajon ezért habozott? Nem akart engem a közelében tudni? Bárcsak említette volna, mielőtt kifizettem a buszjegyet, amivel az államok felén átutaztam! Azt mondta, legyőzte a függőségét, hogy van egy rendes állása és normális élete. Hinni akartam neki.

– Nem mintha nem örülnék, hogy velem vagy. Hiányoztál – tette hozzá gyorsan. Túl gyorsan. Tehát hazugság.

– Akkor miről van szó? – kérdeztem, próbálva leplezni a fájdalmamat, de nem sikerült.

– Ez nem jó hely egy olyan kedves lánynak, mint te, Leona.

Nevettem.

– Sohasem laktam igazán a város kellemes részein – mondtam neki. – Tudok magamra vigyázni.

– Nem. Itt más a helyzet. Higgy nekem!

– Ne aggódj! El tudom kerülni a bajt. Évekig gyakoroltam. Egy metamfetamin-függő anya mellett, aki a következő adagjáért bármit elad, még a testét is, meg kellett tanulnom lesunyni a tekintetemet és a saját dolgommal törődni.

– Néha a baj talál rád. Errefelé gyakrabban megtörténik, mint hinnéd.

Az alapján, ahogy mondta, félő volt, hogy a baj állandó vendég az életében.

Sóhajtottam.

– Őszintén, apa, olyan anya mellett éltem, aki napjai nagy részét drogmámorban töltötte, de emiatt sohasem aggódtál annyira, hogy elhozz tőle. Most, hogy felnőttem, tényleg attól félsz, hogy nem boldogulok majd a bűn városában?

Úgy nézett rám, mintha többet akarna mondani, de végül elvette tőlem a hátizsákomat, mielőtt erősebben megmarkolhattam volna a pántját.

– Igazad van.

– És csak addig maradok itt, amíg elég pénzt nem gyűjtök az egyetemre. Van errefelé elég hely, ahol a borravalóval rendes pénzt kereshetek.

Úgy tűnt, megkönnyebbült, hogy dolgozni akarok. Azt hitte, hogy el kell tartania?

– Több hely is van, mint elég, de kevés olyan akad köztük, amely megfelel egy olyan lánynak, mint te.

Mosolyogva megráztam a fejemet.

– Ne aggódj! Tudok bánni a részegekkel.

– Nem miattuk aggódom – mondta idegesen.

FABIANO

– Komolyan azon gondolkodsz, hogy a Famigliával dolgozol? – lihegtem, miközben kikerültem egy fejre irányuló rúgást. – Meséltem, mennyire elcseszték az Outfittel.

Bekötözött öklömmel Remo oldalába vágtam, majd megpróbáltam megrúgni a lábát, de ehelyett ő vágott gyomron. Hátraugrottam, hogy ne érjen el, és úgy tettem, mintha ballal támadnék, de jobb lábbal rúgtam. Remo a fejét védve fellendítette a karját, és hárította az erős rúgásomat. Nem esett el.

– Nem akarok velük dolgozni. Sem a kibaszott Luca Vitiellóval, sem az elcseszett Dante Cavallaróval. Nincs szükségünk rájuk.

– Akkor miért küldesz New Yorkba? – kérdeztem.

Remo két gyors ütést mért a bal oldalamra. Vettem egy mély levegőt, és a könyökömmel a vállára csaptam. Sziszegett, és megpróbált elinalni, de elkaptam. A karja alacsonyan lógott. Kificamítottam a vállát. Ez volt a kedvenc mozdulatom.

– Nyílt ellenszegülés? – kérdezte félig tréfásan, és semmi jelét nem adta annak, hogy gyötrődik.

– Csak szeretnéd.

Remo szeretett megtörni másokat. Nem volt semmi, amit jobban szeretett volna. Néha azt hittem, azt akarja, hogy fellázadjak, csak azért, hogy megpróbálhasson megtörni, mert én lennék a legnagyobb kihívása. Nem állt szándékomban esélyt adni neki. Nem mintha sikerülne megtörnie.

Mereven nézett, majd rám vetette magát. Alig tudtam kitérni az első két rúgása elől, a harmadik pedig eltalálta a mellkasomat. A ring kötélzetének zuhantam, és majdnem elvesztettem az egyensúlyomat, de a kötélbe kapaszkodva sikerült megtartanom magamat. Gyorsan kiegyenesedtem, és felemeltem az öklömet.

– Jaj, a francba ezzel a szarral! – vicsorgott Remo. Megragadta a karját, és megpróbálta helyreigazítani a vállát. – Nem tudok verekedni ezzel az átkozott haszontalan végtaggal.

Leengedtem a kezemet.

– Szóval, feladod?

– Nem – felelte. – Döntetlen.

– Döntetlen – egyeztem bele. A verekedéseink mindig döntetlenre végződtek, kivéve a legelső évet, amikor még sovány gyerek voltam. Nem tudtam, hogyan kell küzdeni. Mindketten erős harcosok voltunk, hozzászoktunk a fájdalomhoz, és nem érdekelt bennünket, hogy élünk-e vagy meghalunk. Ha valaha is végigvittük volna egy-egy verekedésünket, mindketten hullazsákokban kötöttünk volna ki. Ehhez kétség sem férhetett.

Felkaptam egy törülközőt a padlóról, és letöröltem a vért és az izzadságot a mellkasomról meg a karomról.

Remo egy nyögéssel vissza tudta tenni a karját a helyére. Gyorsabb és kevésbé fájdalmas lett volna, ha segítek, de soha nem hagyta. A fájdalom semmit sem jelentett neki. És nekem sem.

Egy tiszta törülközőt dobtam rá, ő pedig a sérült karjával kapta el, hogy bebizonyítsa az igazát. Megpróbálta megtörölni a haját, de csak a fején lévő sebből származó vért sikerült szétterítenie fekete tincsein. Minden ceremónia nélkül lehajította a törülközőt. A bal halántékától arca bal oldaláig futó heg paprikavörös volt a verekedéstől.

– Akkor miért? – kérdeztem, miközben levettem az ujjaimról és a csuklómról a vörös kötést.

– Tudni akarom, hogy mennek a dolgok arrafelé. Kíváncsi vagyok. Ennyi az egész. És szeretem ismerni az ellenségeimet. Több információt gyűjthetsz, mint bármelyikünk, pusztán azzal, hogy figyeled a viselkedésüket. És mindenekelőtt világos üzenetet akarok küldeni nekik. – Sötét tekintete megkeményedett. – Eszedbe sem jut, hogy boldog családot játszol a nővéreiddel és Vitiello egyik ölebévé válsz, ugye?

Felvontam a szemöldökömet. Több mint öt év telt el. Tényleg muszáj volt megkérdeznie? Átlendültem a bokszringen, és könnyedén, szinte hangtalanul érkeztem a másik oldalra.

– A Camorrához tartozom. Amikor mind elhagytak, te befogadtál. Te tettél azzá, Remo, aki ma vagyok. Jobban kellene tudnod, mint hogy árulással vádolj. Az életemet adom érted. És ha kell, az Outfitet és a Famigliát is magammal viszem a pokolba.

– Egy nap lesz rá lehetőséged – mondta.

Hogy az életemet adjam érte, vagy hogy legyőzzem a többi családot?

– Van egy másik feladatom is számodra.

Bólintottam, vártam. A szemembe nézett.

– Te vagy az egyetlen, aki közel tud férkőzni Ariához. Ő Vitiello gyengéje.

Közömbös arckifejezést öltöttem.

– Hozd ide, Fabiano!

– Élve vagy halva?

Elmosolyodott.

– Élve. Ha megölöd, Vitiello tombolni fog, de ha elkapjuk a feleségét, a bábunk lesz.

Nem kellett megkérdeznem, miért akarja lerombolni a Famigliát. Nem volt szükségünk a területükre, és nem is ért sokat, amíg Dante birtokolt mindent az ország középső területein. Nyugaton már így is elég pénzt kerestünk. Remo bosszúra vágyott. Luca hibát követett el, amikor befogadta a Camorra korábbi vallatóját, és ennél is nagyobbat, amikor visszaküldte a férfit, hogy megölessen vele sok magas rangú camorristát, miközben Las Vegasnak nem volt erős capója, aki irányítsa a várost. Mármint Remo előtt.

– El van intézve.

Remo biccentett.

– Az apád egy átkozott bolond volt, amiért figyelmen kívül hagyta az értékedet. De hát ilyenek az apák. Az enyém soha nem hagyta volna, hogy capo legyek. Kár, hogy nem én ölhettem meg.

Remo irigyelt ezért. Én még megölhettem az apámat, és egy napon meg is fogom tenni.

Évek teltek el azóta, hogy utoljára New York földjén jártam. Sohasem szerettem igazán a várost. Csak a veszteségre emlékeztetett.

A Sphere előtt álló kidobó végigmért, ahogy közeledtem. Észrevettem egy másik őrt a tetőn. Az utca többi része kihalt volt, és ez így is marad addig, amíg jóval később az első bulizók megpróbálnak bejutni a népszerű klubba.

Megálltam a kidobó előtt, aki a csípőjén tartott fegyverre tette a kezét. Nem volt elég gyors.

– Fabiano Scuderi – mondtam egyszerűen.

Persze, hogy tudta. Mindannyian tudták. Szó nélkül beengedett a váróterembe, ahol két férfi elállta az utamat.

– A fegyvereket – parancsolta az egyikük egy asztalra mutatva.

– Nem – válaszoltam.

A kettő közül a magasabb, aki néhány centivel alacsonyabb volt nálam, közelebb hajolt hozzám.

– Mi volt ez?

– Ez egy „nem” volt. Ha túl süket vagy ostoba vagy ahhoz, hogy megérts, keress valakit, aki felfogja. Fogy a türelmem.

A férfi elvörösödött. Három mozdulat kellett volna ahhoz, hogy leválasszam a fejét a testéről.

– Megmondom a capónak, hogy megjöttél és nem vagy hajlandó átadni a fegyvereidet.

Ha azt hitte, hogy megfélemlíthet Luca nevének említésével, tévedett. Az az idő, amikor féltem tőle és csodáltam őt, már régen elmúlt. Kétségtelenül veszélyes volt, de én is.

Végül visszatért, és átengedtek a kéken megvilágított előcsarnokon és táncparketten, majd le a pincébe. Jó hely volt, ha valaki nem akarta, hogy a kívülállók hallják a sikolyokat. Ez sem tudott megijeszteni. A Famiglia nem ismerte túl jól a Camorrát. Engem sem ismertek túl jól. Sohasem voltunk érdemesek a figyelmükre, amíg a hatalmunk túl nagy nem lett ahhoz, hogy figyelmen kívül hagyják.

Abban a pillanatban, ahogy beléptem az irodába, körülnéztem. Growl balra állt. Áruló. Remo imádná, ha egy műanyag zacskóban adnák át neki a fejét. Nem azért, mert a fickó megölte Remo apját, hanem mert elárulta a Camorrát. Ez fájdalmas halált érdemlő bűn volt.

Luca és Matteo a szoba közepén álltak, mindketten magasak és sötétek. A nővérem, Aria, olyan volt szőke hajával, mint egy jelzőfény.

Úgy emlékeztem, hogy magasabb, de hát még gyerek voltam, amikor utoljára láttam. A döbbenet nyilvánvalóan kiült az arcán. Még mindig nem tudta elrejteni az érzelmeit. A Lucával kötött házassága sem változtatott ezen. Azt gondolná az ember, hogy Luca eddigre már összetörte a lelkét. Furcsa, hogy ugyanolyan volt, mint ahogy emlékeztem rá, miközben én új emberré váltam.

Felém rohant. Luca utána kapott, de Aria túl gyors volt. Luca és az emberei abban a pillanatban előrántották fegyverüket, hogy Aria nekem ütközött. A kezem a tarkóján pihent, miközben átölelt, és karjával beterítette a hátamat, ahol a késeimet tartottam. Túl jóhiszemű volt. Megbízott bennem. Egy szempillantás alatt megölhettem volna. Kevés erőfeszítést igényelt volna, hogy kitörjem a nyakát. Öltem már így, élet-halál harcokban. Luca golyója túl későn érkezett volna. Reménnyel teli tekintettel nézett rám. Aztán lassan rátört a felismerés és a félelem. Igen, Aria. Már nem vagyok kisfiú.

Visszanéztem a férfiakra.

– Nem kell fegyvert rántani – mondtam Lucának. Óvatos tekintete ide-oda cikázott a nővérem nyakára simuló kezem és a pillantásom között. Ő felismerte a veszélyt, amelyben a kis felesége forgott, még ha Aria nem is volt tudatában.

– Nem azért utaztam idáig, hogy bántsam a nővéremet.

Ez volt az igazság. Nem állt szándékomban bántani, pedig megtehettem volna. Nem tudtam megmondani, Remo mit forgatott a fejében vele kapcsolatban. Egy cetlit csúsztattam a farmerja zsebébe, mielőtt Luca felénk vetette magát, és elrántotta tőlem; tekintetében tisztán látszott a figyelmeztetés.

– Istenem – suttogta Aria könnyes szemmel. – Mi történt veled?

Tényleg muszáj volt megkérdeznie? Annyira elfoglalt volt a nővéreim megmentésével, hogy bele sem gondolt, mit jelent ez rám nézve?

– Te, Gianna és Liliana történt.

Zavar ült ki az arcára. Nem igazán értette. Hideg düh öntött el, de elfojtottam. A múltam minden borzalma formált azzá, aki ma vagyok.

– Nem értem.

– Miután Liliana elszökött, apa úgy döntött, hogy valami baj van mindannyiunkkal. Hogy talán az anyai génjeink jelentik a problémát, az ereinkben csörgedező vére. Azt gondolta, hogy én is egy újabb hibát követek majd el. Megpróbálta kiverni belőlem. Talán úgy gondolta, hogy ha elég gyakran vérzek, megszabadít e gyengeség minden nyomától. Abban a pillanatban, hogy a kurva második felesége fiút szült, úgy döntött, hogy már nincs rám szüksége. Megparancsolta az egyik emberének, hogy öljön meg. A férfi megszánt, és elvitt valami Kansas City-i szemétdombra, hogy inkább a Bratva végezzen velem. Húsz dollár volt nálam, és egy kés. – Szünetet tartottam. – És jó hasznát vettem annak a késnek.

Láttam, ahogy felfogja a szavak értelmét. Megrázta a fejét.

– Nem akartunk bántani. Csak meg akartuk menteni Lilianát egy szörnyű házasságtól. Nem gondoltuk, hogy téged is meg kellene menteni. Fiú voltál. Jó úton haladtál afelé, hogy az Outfit katonája legyél. Megmentettünk volna, ha kéred.

– Én magamat mentettem meg – mondtam egyszerűen.

– Még mindig… elhagyhatnád Las Vegast – mondta Aria óvatosan.

Luca dühös pillantást vetett rá.

Sötéten felnevettem.

– Azt javaslod, hogy hagyjam el a Camorrát, és csatlakozzam a Famigliához?

Összerándult. Úgy tűnt, meglepte a kemény hangom.

– Ez egy lehetőség.

Lucára fordítottam a tekintetemet.

– Aria a capo, vagy te? Azért jöttem, hogy beszéljek a férfival, aki viszi a boltot, de azt hiszem, az illető inkább egy nő lehet.

Lucát látszólag nem zavarták a szavaim.

– Ő a nővéred. Azért beszél, mert megengedem neki. Ne aggódj, Fabi, ha lenne valami mondanivalóm, mondanám.

Fabi. A becenév nem provokált úgy, ahogy szerette volna. Kinőttem belőle. Senki sem ismert ezen a néven Vegasban, és ha mégis, nem merték használni.

– Nem vagyunk az ellenségeid, Fabi – mondta Aria. Tudtam, hogy komolyan gondolja. Ő volt a capo jobbkeze, mégsem tudott semmit. A férje annak látott engem, aminek én őt: ellenfélnek, akire figyelni kell. Egy ragadozónak, aki betolakodik a területére.

– A Camorra tagja vagyok. Ti pedig az ellenségeim. Ha ez az utazás jó volt bármire is, akkor arra, hogy bebizonyította nekem, valójában semmi sem maradt abból a hülye, gyenge fiúból, aki voltam. Kiverték belőlem; először az apám, később pedig az utcán és a ketrecekben, miközben a helyemért küzdöttem ebben a világban.

Aria megrázta a fejét, nem akarta elhinni. Nem szándékosan hagyott el, nem szándékosan pecsételte meg a sorsomat azzal, hogy segített a nővéreimnek megszökni, de néha a véletlenül okozott dolgok a legrosszabbak.

– Üzenetem van számodra Remótól – mondtam Lucának, tudomást sem véve a nővéremről. Majd később foglalkozom vele. Nem ő volt az egyetlen ok, amiért New Yorkba jöttem. – Semmit sem tudsz felajánlani Remónak vagy a Camorrának, hacsak el nem küldöd neki a feleségedet egy vidám menetre.

A szavak keserű szájízt hagytak bennem, mivel a felesége a nővérem volt.

Luca már előrelendült, de Aria az útjába állt. Egy pillanat alatt elővettem a pisztolyomat és az egyik késemet.

– Nyugodj meg, Luca – könyörgött Aria.

Luca rám meredt. Ó, cafatokra akart tépni. Látni akartam, ahogy megpróbálja. Ellenfélként kihívás lenne. Hagyta, hogy a nővérem lebeszélje, de a szemében ígéret villant. Halott vagy.

Remo soha nem hallgatott volna egy nőre, soha nem mutatott volna ilyen gyengeséget senki előtt. Én sem. Az Outfit és a Famiglia is meggyengült az évek során. Nem jelentettek fenyegetést ránk. Ha okosan kezeljük a helyzetet, hamarosan a miénk lesz a területük.

Gúnyosan meghajoltam.

– Felteszem, akkor ennyi.

– Nem akarod tudni, hogy van Lily és Gianna? – kérdezte Aria reménykedve, még mindig a fiú nyomát keresve, akit régen ismert. Kíváncsi voltam, mikor jön rá, hogy az a fiú végleg eltűnt. Talán, amikor a Camorra átveszi az uralmat, és a késemet a férje szívébe döföm.

– Semmit sem jelentenek nekem. És te sem. Azon a napon, amikor leléptél, hogy élhesd az elkényeztetett New York-i életedet, megszűntél létezni számomra.

Megfordultam. Általában nem szoktam hátat fordítani az ellenségnek, de tudtam, hogy Aria és kiskutyatekintete megakadályozza Lucát abban, hogy megöljön. Meg akartam mutatni neki és a testvérének, Matteónak, hogy nem félek tőlük. Már régóta nem féltem senkitől.

Majdnem hajnali két óra. Havazni kezdett; vékony fehér hóréteg borította a kabátomat és a földet. Több mint egy órája vártam. Talán Ariának több esze volt, mint hittem.

Könnyű léptek csikordultak a jobbomon. Ellöktem magamat a faltól, előrántottam a fegyveremet, de leengedtem, amikor megláttam Ariát, vastag gyapjúkabátba és sálba burkolódzva. Megállt velem szemben.

– Szia, Fabi. – Odanyújtotta a papírt, amit a zsebébe gyömöszöltem. – Azt írtad, hogy négyszemközt akarsz beszélni velem, mert szükséged van a segítségemre.

Az volt a legnagyobb gyengesége, hogy mindig segíteni akart másokon – először Giannán, aztán Lilyn és most rajtam. Bárcsak otthon maradt volna! Közelebb léptem hozzá.

Szomorú szemmel nézett rám.

– De hazudtál, ugye? – suttogta.

Ha nem álltunk volna ilyen közel egymáshoz, nem értettem volna, mit mond.

– Megpróbáltál egyedül idecsalni.

Ha tudta, miért jött?

Vajon kegyelemre számított? Aztán rájöttem, miért suttog. Erősebben markoltam a pisztolyomat. A tekintetemmel a sötétséget fürkésztem, mígnem megláttam Lucát, aki a bal szélen egy falnak támaszkodva állt, fegyverét a fejemnek szegezte.

Elmosolyodtam, mert alábecsültem. Egy kis, gyenge részem megkönnyebbült.

– Végre megjött a józan eszed, Aria.

– Tudok egyet s mást a maffiaéletről.

Kétségkívül csak azokat a dolgokat, amiket Luca megengedett neki.

– Nem aggódsz az életedért? – kérdezte kíváncsian.

– Miért aggódnék?

Sóhajtott.

– A Camorra el akart rabolni? – Ismét egy suttogás, nyilvánvalóan nem Luca fülének szólt. Megpróbált megmenteni a haragjától? Nem kellett volna.

Nem szóltam semmit. Lucával ellentétben én nem árultam el semmit, csak mert Aria rebegtette a szempilláit. Már rég elmúltak azok az idők, amikor nővéremként hatalmat gyakorolt felettem. Úgy tűnt, a hallgatásom elegendő válasz.

Felemelte az egyik karját, én pedig óvatosan követtem a mozdulatát. A másik kezével levett egy ékszert a csuklójáról, és felém nyújtotta.

– Anyáé volt. Nem sokkal a halála előtt adta nekem. Azt akarom, hogy a tiéd legyen.

– Miért? – kérdeztem, miközben lenéztem a zafírokkal kirakott arany karkötőre. Nem emlékeztem, hogy anyánk viselte volna, de tizenkét éves voltam, amikor meghalt, és az Outfitbe való beiktatás küszöbén álltam. Más dolgok jártak a fejemben a drága ékszerek helyett.

– Mert azt akarom, hogy emlékezz.

– A családra, amely magamra hagyott?

– Nem. A fiúra, aki valaha voltál, és a férfira, akivé még válhatsz.

– Ki mondja, hogy emlékezni akarok? – kérdeztem halkan, és lehajoltam hozzá, hogy a minket körülvevő sötétség ellenére a szemembe nézhessen. Hallottam a halk kattanást, ahogy Luca kibiztosította a fegyverét. Elmosolyodtam. – Azt akarod, hogy jobb ember legyek. Miért nem azzal az emberrel kezded, aki fegyvert szegez a fejemre?

A mellkasomhoz nyomta a karkötőt, én pedig vonakodva elvettem.

– Talán egy nap találsz valakit, aki szeretni fog téged annak ellenére, amivé váltál, és arra fog ösztönözni, hogy jobb ember akarj lenni. – Ellépett tőlem. – Viszlát, Fabiano. Luca szeretné, ha tudnád, hogy az életeddel fizetsz, ha még egyszer New Yorkba jössz.

Szorosabban markoltam a karkötőt. Csak azért akartam visszatérni ebbe az isten háta mögötti városba, hogy kitépjem New Yorkot Luca véres kezéből.

{1} A hallgatás törvénye, a szicíliai maffia és a Cosa Nostra becsületkódexe. (A ford.)