A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Lowdeni boszorkányhajsza (Felföldi rejtélyek), 2025

Gyilkosság a krimifesztiválon (Felföldi rejtélyek), 2025

A kastély réme (Felföldi rejtélyek), 2025

Elveszettek szigete (Felföldi rejtélyek), 2025

Copyright © Jud Meyrin, 2025

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva!

Borító és fedélterv: Koppányi Lilla

Szerkesztette: Bukovenszki-Nagy Eszter

Korrektúra: Ernyei Beáta

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2025

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-6831-46-2

1.

Ella

Azonnal kiszúrtam a pasast, pedig a Killer Instinctben tolongtak az emberek.

A londoniak imádták a sohóbeli árakhoz képest olcsó piát meg a félpucér táncosokat, és előszeretettel eresztették ki a gőzt a bárban. Vagy a bár feletti diszkrét szobákban. Ez a fickó azonban nem hasonlított azokhoz a pasasokhoz, akiket általában a Killer Instinctben láttam.

Bár inget viselt, de a Cityben dolgozó öltönyösökhöz képest hatalmas termetű volt, és túl kidolgozott izmok dudorodtak a ruhája alatt, a kanbulira összegyűlt egyetemistáknál pedig vagy húsz évvel idősebbnek tűnt. Nem is egy átlagos, kimenőt kapott férj volt, erre mérget vettem volna. Úgy sugárzott szigorú vonású arcáról a veszély, mint a kandallóból a forróság a rohadék mostohaapám lancashire-i birtokán.

Odacsúsztattam egy újabb korsó sört a bárpulton könyöklő Matthew Riley elé, aztán óvatosan az ismeretlen férfi felé biccentettem.

– Az egyik kollégád?

Matt szerencsére eddig csak sört ivott, és még elég józan volt ahhoz, hogy nagyjából észrevétlenül pillantson a mutatott irányba. Pár korttyal eltüntette a söre felét, csak utána válaszolt.

– Ha az is, akkor új, mert még sosem láttam. Pedig minden magánhekust ismerek a városban. – Megtörölte a száját a kézfejével, és rám pillantott. – Miért érdekel?

Tequilát töltöttem a Matt mellett ácsorgó pasasnak, közben azon töprengtem, mégis mit válaszoljak.

Nem értettem, miért figyelem a fickót azóta, hogy belépett a bárba. Azt még kevésbé, miért kérdezősködöm róla Matt-től. Hiába múltam el huszonegy, eddig egyetlen pasi sem keltette fel úgy igazán az érdeklődésemet. Néha azt hittem, velem van a baj. Máskor meg azt, hogy a férfiakkal, akikkel eddig dolgom akadt.

Bármelyik is, marhára meglepett, hogy nem bírom levenni a szememet erről a veszélyesnek tűnő fickóról, aki mintha egy kicsit ismerősnek tűnt volna. Ami nyilván hülyeség! Ha láttam volna korábban, biztosan emlékeznék rá. Egy ilyen férfit nem felejt el csak úgy az ember lánya.

Megráztam a fejemet. Ennél sokkal fontosabb megbeszélnivalónk volt Matt-tel. Olyan, amiért fiezetek neki, ráadásul nem is keveset, még úgy sem, hogy baráti kedvezményt adott.

– Csak valami azt súgja, hogy nem a műsorért jött ide – vontam meg végül a vállamat, és nem hazudtam. Az ismeretlennek vagy nagyon jó pókerarca volt, vagy le se szarta, hogy alig pár lépésre tőle lányok vonaglanak egy szál tangában.

– Én is a pia miatt jövök – jegyezte meg Matt. – A fizetős szex lehangoló.

– Biztosan tudom, hogy van pár lány, aki ingyen is elmenne veled – kacsintottam rá, mire Matt olyan letargikusan sóhajtott fel, hogy az még a színpad felől dübörgő zene ellenére is jól hallatszott.

– Mindenki jobban jár, ha inkább kiverem magamnak.

– Te tudod.

Lassan fél éve ismertem Mattet, de egyszer sem láttam nővel. Legalább akkora rejtély volt, hogy miért épp egy vetkőzős műsorairól híres bárba jár leinni magát, mint az, hogy miféle fájdalom lehet, amit alkoholba fojt.

Hasonlóan izgalmas rejtélyt érzékeltem az ismeretlen pasas körül. Talán ezért keltette fel a kíváncsiságomat. Újra felé néztem, de ő már nem támaszkodott a falnak, és máshol sem láttam. Valószínűleg lelépett. Jobb is így. Legalább végre arra koncentrálhatok, amire kell.

– Voltál a mostohaapám birtokán? – fordultam vissza Matthew felé.

Ő nem felelt, csak kiitta a sör maradékát, aztán megkocogtatta a korsót. Értettem a célzást. Elvettem előle a poharat, és újra telecsapoltam, néhány másik korsóval együtt, amit pár, alig nagykorúnak tűnő srác rendelt. Tuti, hogy hamis személyivel jöttek be.

– Túl sokat vedelsz – bukott ki belőlem, amikor letettem Matt elé a teli poharát, mire ő gúnyos vigyort villantott rám.

– Ez egy csapos szájából elég álszent kijelentés, nem gondolod?

– Baráti megjegyzés volt, Matty. – Direkt azt a becenevet használtam, amit ki nem állhatott.

– Ha még egyszer így hívsz, egy szót sem mondok arról, mire jutottam – zsörtölődött, de én csak vigyorogtam.

– Mindketten tudjuk, hogy nem tennél ilyet. Szóval, mi a helyzet a Berrington Manorral?

A Berrington Manor a mostohaapám, Edward Berrington családi birtoka volt Lancashire-ben. Egy hatalmas, antik bútorokkal telizsúfolt udvarház, amit attól a pillanattól kezdve utáltam, hogy az anyámmal odaköltöztünk. Most viszont bármit megadtam volna azért, hogy még mindig csak úgy bemehessek oda. Vagy épp Edward többi ingatlanába.

– A mostohaapád egyik alkalmazottja nyitott ajtót – kezdte Matt. – Egy középkorú, szemüveges nő.

– Astrid – biccentettem. – Ő irányítja a háztartást.

– Azt mondta, hogy az anyád már egy ideje nem járt a házban.

– Astrid azt mondja, amit a mostohaapám mondatni akar vele! – fortyantam fel, és bár nem akartam, összeszorult a torkom. Volt idő, amikor Astrid kedvelt engem. De azok után, amit műveltem, ez nyilvánvalóan megváltozott.

Matt megpaskolta a bárpultot markoló kezemet.

– Nyugi, én sem most jöttem le a falvédőről. Körbeérdeklődtem a környéken, hogy látták-e mostanában az anyádat. A házat is figyeltem pár napig, de semmi, nem bukkant fel.

A gyomromba belemarkolt a pánik. Már hat hónapja nem hallottam semmit az anyám felől.

Az első egy-két hét nem lepett meg. Várható volt, hogy anya kibukik amiatt, amit tettem. Először nem is kerestem. Hagytam, hogy megnyugodjon. Meg egy kicsit tartottam attól, hogyan fog reagálni. Végül is a legutóbbi őrült epizódom után egy másik országba költöztünk, és bár tizenöt évesen szívből utáltam, hogy el kell hagynom Olaszországot, az utóbbi hat évben megszerettem Angliát, nem akartam innen elmenni.

Így hát mielőtt bezsuppolhattak volna egy repülőgépbe, hogy eldugjanak valahol az isten háta mögött – jó eséllyel egy elmegyógyintézetben –, összeszedtem a cuccaimat, és gyorsan elköltöztem a mostohaapám londoni házából, ahol az egyetem alatt laktam.

Még ugyanazon a napon otthagytam a sulit is. Nem hittem, hogy azok után, ami történt, Edward tovább fizetné a tandíjamat. Én meg minek dolgozzam magam halálra az üzleti képzés miatt, amit még csak nem is én választottam magamnak?

– Az összes többi helyen jártam, ahol az anyád meg szokott fordulni, de sehol sem látták – szakította félbe Matt hangja a csapongó gondolataimat.

– Valami történt vele – motyogtam, és nagyon kellett igyekeznem, hogy el tudjam titkolni Matt elől az elhatalmasodó kétségbeesésemet.

Nem hittem el, hogy anya szándékosan nem válaszol a hívásaimra és az üzeneteimre. Ugyan mindig is éreztem rajta, hogy szégyelli, amilyen vagyok, de azért nem fordított volna nekem csak úgy hátat. Valami tényleg történhetett vele.

Vagy mégsem? Lehet, hogy egyszerűen elege lett belőlem?

Minden makacsságomat be kellett vetnem, hogy ez a gondolat ne verjen gyökeret a fejemben.

– Edwardnak van egy nyaralója Olaszországban – dobtam fel az ötletet Mattnek. – Nápolyban. Lehet, hogy anyám ott van.

Azt a házat talán még jobban utáltam, mint a lancashire-belit, és nem csak azért, mert anya ott találkozott először Edwarddal. Volt más, jóval szörnyűbb okom is rá.

– Elküldhetek oda is valakit – bólintott Matt –, de az többe fog kerülni. Útiköltség, szállás, főleg így karácsony előtt.

– Nem baj, megszerzem rá a pénzt.

Ökölbe szorult a kezem. Tudtam, hogy akkor is megszerzem azt a rohadt pénzt, ha egy szál bugyiban kell táncolnom hozzá a színpadon. Az anyámon kívül nem volt senkim. Egyszerűen meg kellett találnom! Ha pedig tényleg nem akart látni, akkor is tudnom kellett, hogy jól van. Matt együttérzően és némileg szánakozva nézett rám, de szerencsére nem tett semmilyen megjegyzést.

– Intézem az utat. Majd utólag kifizeted a költségeket.

– Köszönöm, Mattie – mosolyogtam rá hálásan. Matt csak a szemét forgatta a becenévre.

Még beszélgettünk pár szót, aztán whiskyt töltöttem egy brókernek kinéző fickónak, aki megjelent a pult előtt, közben a bár mögötti tükörben megláttam magamat. A piercing az orromban, és a szinte fehérre szőkített hajam a sötétrózsaszín csíkokkal mindig azonnal jobb kedvre derített.

A legelső fizetésem jó részét arra költöttem, hogy végre úgy nézzek ki, ahogy én akarok. És ne úgy, ahogy anyám és a mostohaapám elvárták tőlem. Ez pedig még mindig kurva jó érzéssel töltött el.

Elvigyorodtam, de a vigyor azonnal le is fagyott az arcomról, amikor a tükrön keresztül újra megpillantottam az ismeretlen fickó hatalmas testét.

Mégsem ment el?

Megpördültem, ám hiába pásztáztam a bárban összeverődött embereket, nem láttam sehol. Mintha az előbb csak odaképzeltem volna a tükörbe.

Graziella, merre vagy?

Levegő után kapkodva ültem fel az ágyban. A torkomat elöntötte a keserű epe, ahogy a fejemben tovább visszhangoztak a szavak, ijesztően valósághűen.

Kapkodva körülnéztem. A sötétítőfüggöny sem tudta teljesen kiszorítani a nappali világosságot, a halványzöld falakat megvilágította a december eleji fakó fény, de rajtam kívül nem volt más a szobában. Soha nem volt, mégis ahányszor ebből a rohadt rémálomból ébredtem, azt hittem, nem vagyok egyedül.

Graziella, merre vagy…? Az a három szó… Nem kellett volna hátborzongatónak lennie, mégis az volt.

Tizenöt éves korom óta rendszeresen megjelent az álmaimban ugyanez az egyetlen rövid mondat, mindenféle kép nélkül, és még csak abban sem voltam biztos, hogy valódi emléke-e, vagy csupán a defektes agyam szüleménye.

Valószínűleg inkább az utóbbi.

Mélyet lélegeztem. Betódult az orromba a levendulás illatgyertya aromája, amit hajnalban, a munkából hazaérve gyújtottam meg, és valószínűleg elfelejtettem eloltani, mert még mindig ott állt az éjjeliszekrényen. A gyertya mellett hevert a legújabb rózsaszín naplóm. Gyorsan bedobtam az éjjeliszekrény fiókjába.

Az ágyam alatti kartondobozokban rengeteg ugyanilyen naplót rejtegettem. A kattantságom újabb bizonyítékait…

Legszívesebben visszahanyatlottam volna a párnára, de tudtam, hogy esélyem sincs visszaaludni. Inkább kihámoztam magam a takaróból, ami a sok forgolódás miatt teljesen rácsavarodott a lábamra, aztán a fürdőbe csoszogtam.

Miközben a szűk zuhanykabinban álltam, ugyanazt a kérdést véltem hallani, végtelenített ismétléssel, egészen úgy, mintha lenne valaki velem a fürdőben, beleburkolózva az egyre sűrűbb párába. Aztán szerencsére a szavak kezdtek elhalkulni, ahogy a forró víz fokozatosan kimosta a fejemből az álmot.

Mire megtörölköztem, és magamra kaptam egy leggingset meg egy pulóvert, már sokkal kevésbé éreztem magam hibbant bolondnak. A többit pedig meg fogja oldani a koffein.

A konyhába baktattam, aztán amikor beléptem, hirtelen sokkal jobbá vált ez az elcseszett nap. Az egész helyiség csokitól illatozott, az asztalon hatalmas bögre kávé gőzölgött, Skye meg épp sütimasszát kanalazott csinos, halványsárga papírkapszlikba.

– Mondtam már, hogy te vagy a legjobb lakótárs a világon? – sóhajtottam fel boldogan.

Felmarkoltam a bögrét, és nem törődve azzal, hogy a forró kávé végigégeti a nyelvemet, nagyot hörpintettem belőle. Skye csilingelően felnevetett.

– És mit fogsz szólni, ha elárulom, hogy kicsit több muffint készítek, mint amennyit a mai szülinapra rendeltek? Jut belőle mindkettőnknek – mondta azon a kedves, lágy hangján.

– Azt, hogy istennő vagy!

Skye rám vigyorgott, aztán az asztalra mutatott.

– Csüccs! Mindjárt kész lesz.

Leparkoltam a hátsómat az egyik széken, és miközben újabb nagy korty kávét döntöttem magamba, azon merengtem, mekkora mázlim van, hogy a sok „lakótársat keresek” hirdetés közül pont Skye-ét szúrtam ki. Skye nemcsak a Killer Instinctbe ajánlott be, ahol éjszakánként táncolt, de mindig félretett nekem a süteményekből, amiket rendelésre készített. Sőt, az új receptjeit rajtam próbálta ki, azt pedig különösen imádtam.

– Ez az a csokis-karamellás muffin, amivel múlt héten kíséreteztél? – kérdeztem. Skye bólintott.

– Feltettem róla egy képet Instára, és rendeltek is belőle. Hát nem klassz? Már alig várom, hogy mindezt – mutatott körbe a szűkös konyhán – a saját sütödémben csinálhassam.

Skye legnagyobb vágya egy pékség és a hozzá tartozó cukrászda volt. Erre gyűjtötte a pénzt évek óta, ezért fogadott maga mellé lakótársat, ezért táncolt a Killer Instinctben. Nem ismertem senki mást, aki jobban megérdemelte volna, hogy az álmai valóra váljanak, de amikor erről beszélgettünk, azért mindig belemart a gyomromba a keserűség.

Sokáig nekem is voltak nagyra törő terveim…

Segíteni akartam az olyanokon, akik valamilyen traumával küzdöttek, mint én. Úgy tűnt, sikerült is meggyőznöm az anyámat meg a mostohaapámat, hogy az üzleti képzés után pszichológiát tanulhassak. De aztán hat hónappal ezelőtt minden ment a levesbe.

Nem csak azért, mert Edwardtól nem számíthattam többé anyagi támogatásra. Nem… Ha csak ez lett volna, valahogy megszerzem rá a pénzt. A legnagyobb gond én voltam, és a diszfunkcionális agyam. Hat hónapja egy késsel támadtam rá a mostohabátyámra, aztán mindent elfelejtettem. Rohadtul semmi keresnivalóm a segítő szakmában.

A kezemre pillantottam. Hiába volt tiszta, én mégis éreztem a bőrömre száradt vért, és csak nagy nehezen tudtam ellenállni a késztetésnek, hogy a mosdóba rohanjak, és megmossam.

Skye kivette az elkészült muffinokat a sütőből, közben rám pillantott.

– Tegnap a bárban az egyik lány mesélt egy kiadó sütödéről nem messze innen. Van kedved elsétálni arra, és megnézni velem? – kérdezte.

– Persze! – vágtam rá azonnal. Örültem, hogy elterelhetem a figyelmemet a múltról és a hat hónappal ezelőtti tébolyomról.

Miután mindketten eltüntettünk egy-egy muffint, elindultunk. Az elmúlt pár hónapban már megszoktam, hogy az éjszakai munka miatt délelőttönként alszom, de azért még mindig furcsa volt Camden Town délutáni nyüzsgésébe kilépni alig fél órával azután, hogy felkeltem.

A házunkkal szemközti indiai büfé előtt hosszú sor kanyargott. A sorban állók zsebre vágott kézzel, állig begombolt kabátban várakoztak. A curry fűszeres illatát idáig érezni lehetett. Az utca végében lévő kirakodóvásár körül is hemzsegtek az emberek, hiába szemerkélt havas eső az acélszürke égből.

A tömeg ellenére tudtam vetni egy futó pillantást a standokra, amiket elleptek a karácsonyi holmik. A torkom ettől azonnal összeszorult.

Talán ez lesz az első karácsonyom az anyám nélkül…

Ettől a gondolattól egészen a csontomig hatolt a csüggedtség. De nem adhattam fel! Egyszerűen nem.

Ahogy befordultunk a sarkon, Skye felé pillantottam.

– Szerinted Hammer engedné, hogy a pultozás mellett táncoljak is?

Skye kék szeme enyhén elkerekedett, ahogy viszonozta a pillantásomat.

– Miért akarsz táncolni?

Hirtelen fogalmam sem volt, mit mondjak.

Skye nem tudta, mit műveltem a mostohabátyámmal. Rossz ötletnek tűnt elárulni neki, hogy azért keresek albérletet, mert véres kézzel ébredtem, és mint utóbb kiderült, amiatt, mert megkéseltem a mostohabátyámat.

Ráadásul nem ez volt az első ilyen eset, máskor is ébredtem már véres kézzel, emlékek nélkül. Akkor két nap esett ki az életemből, nem egyetlen éjszaka. Viszont most először egy kés is ott hevert mellettem az ágyban, és megvolt az áldozat is, Brandon, aki a sürgősségin feküdt szúrt sebekkel. A többit nem volt nehéz kitalálni.

Egyszerűen nem bírtam elmesélni Skye-nak. Attól féltem, azonnal kidobna a lakásból, ami ráadásul teljesen jogos is lett volna. Mégis ki akarna együtt élni egy olyan csajjal, aki időről időre bekattan, rátámad valakire, aztán az egészből semmire sem emlékszik?

– Jól jönne több pénz – magyaráztam ködösen.

Skye csücsörített, hallgatott pár pillanatig, aztán megcsóválta a fejét.

– Tudod, hogy Hammernek kőbe vésett szabályai vannak. A bárjában a nők azt csinálnak a testükkel, amit akarnak, egészen addig, amíg nem kényszerből teszik. És ez nekem kényszernek hangzik.

– Te is azért táncolsz, hogy félre tudj rakni a cukrászdára.

– De én szeretek táncolni, és szeretem, ha néznek közben. Olyan, mint egy hobbi, amivel közben pénzt is kereshetek – magyarázta Skye türelmesen. – Te viszont akkor is utálod, ha néznek, amikor teljesen fel vagy öltözve, nemhogy félpucéran.

Ezzel nem tudtam vitatkozni. Tényleg gyűlöltem, ha figyelnek, még akkor is, ha csak a pult mögött álltam, és italokat töltögettem. De valahogy pénzt kellett szereznem.

Ezen a problémán agyaltam, amikor aznap este a Killer Instinct felé tartottam. Befordultam a bár mögötti sikátorba, ahonnan a hátsó bejárat nyílt, és hirtelen elöntött az a kényelmetlen érzés, hogy figyel valaki.

Égett a tarkóm, a karomon meg hirtelen felálltak a pihék, aztán a következő pillanatban egy tenyér szorult a számra. Szúrást éreztem a nyakamban, és a sikátor semmivé foszlott körülöttem.

2.

Ella

Olaszország, Nápoly
Hat évvel korábban

– Nem túl kihívó ez a cucc? – dünnyögte az anyám az egész alakos tükör előtt a hálóban.

Tudtam, hogy nem vár választ. Gyakran beszélgetett hangosan saját magával. Egyszer rákérdeztem, miért csinálja, de csak mosolygott, mint mindig, és valami olyasmit mondott, hogy az ember inkább hallgatja a saját hangját, mint a csendet.

– Szerintem szép – feleltem azért.

A meggypiros, váll nélküli ruha az összes osztálytársam anyján nevetségesen állt volna, de Aurora Bellonin tökéletesen mutatott. És csak részben azért, mert legalább egy tízessel fiatalabb volt az összes többi szülőnél. Részben viszont amiatt, mert gyönyörű volt. Magas, karcsú, szőkésbarna, hullámos haja egészen a háta közepéig ért, és egy olyan arcért, mint az övé, öltek volna a nők. Ráadásul folyton mosolygott, amivel különösen magához vonzotta az embereket.

Az anyám máskor teljesen sima homloka ráncokba szaladt, és nefelejcskék szeme enyhén elkerekedett, ahogy felém pillantott.

– Tényleg így gondolod?

Valószínűleg egészen idáig észre sem vette, hogy ott állok a szobája ajtajában. Mostanában ez egyre gyakrabban előfordult. Mintha el akarta volna felejteni, hogy van egy lánya, aki két hónapja váratlanul bekattant.

Megvontam a vállamat, és igyekeztem összeszedettnek meg felnőttesnek tűnni.

– Azért attól is függ, hová mész. – Az anyám rám villantott egy gyors mosolyt, mielőtt visszafordult volna a tükörképe felé.

– Csak egy szimpla vacsorára – mondta, de volt valami a hangjában, ami épp az ellenkezőjére utalt, pedig rendszeresen eljárkált vacsorázni, főleg az ügyfeleivel. Általában férfiakkal.

Anya lakberendező volt. A gazdagok kacsalábon forgó palotáit rittyentette ki, ami azért elég szép teljesítmény úgy, hogy alig húszévesen egyedül maradt egy gyerekkel. Még a sulinkba is elhívták tavaly a karriernapra, hogy tartson előadást. Pedig egy sznob magániskolába járok, ahol senkit se vesznek komolyan, ha a családjának nincs minimum egy vállalat a nevén.

Nem túlzottan szerettem a helyet, de ez volt az egyetlen angol nyelvű gimi a városban, anyám pedig azt akarta, hogy anyanyelvi szinten beszéljek angolul. Tudtam, hogy akkor lett terhes velem, amikor Angliában bébiszitterkedett. Az apámról ugyan sosem beszélt, de azért annyit könnyen kitaláltam, hogy angol, és nyilván nem akart sem engem, sem anyát, ha én már Olaszországban születtem meg, és anya épp aktuális pasijaitól eltekintve kettesben éltünk, mióta az eszemet tudtam.

– Új ügyféllel találkozol? – puhatolóztam.

– Nem. – Anyám felvette a fésülködőasztalról a rúzst, és a száját ugyanolyan meggypirosra színezte vele, mint amilyen a ruhája is volt. – Edward Berringtonnal.

Edward Berrington. A francba!

A tükörben egymásra pillantottunk, és én éreztem, hogy égni kezd az arcom.

– Azt hittem, hogy szakítottatok. Tudod, azután… – Nem bírtam befejezni a mondatot.

Edward egy karót nyelt angol, aki nyaralót vett Nápolyban, és anyám rendezte be neki. Sokkal idősebb volt anyánál, mégis valahogy összejöttek, és jártak egy ideig, hogy aztán az egész teljes katasztrófába torkolljon, nekem köszönhetően.

Két egész nap esett ki az elmémből, de annak a nyaralónak az emlékét legszívesebben örökre elfelejtettem volna. Most mégis szinte éreztem az orromban a kertben nyíló virágok illatát, a hátamon lecsorgó izzadságot, és szinte láttam a barnásvörösre száradt vért a kezemen meg a ruhámon.

– Miért vacsorázol újra vele? – kérdeztem, és bár nagyon igyekeztem, a hangom mégis megremegett.

Anyám igazított még a rúzsán, aztán felém fordult, és összevonta a szemöldökét.

– Edward nemsokára visszatér Angliába, és előtte találkozni akart velem – jelentette be úgy, mintha ez válasz lenne a kérdésemre. Pedig nem volt az, és ezt mondani is akartam, mégsem bírtam megszólalni, csak az arcom lángolt a korábbinál is jobban, és a gyomromat nehezítette el az a mogyorós csoki, amit tanulás közben toltam be.

Anya zavartalanul szedett elő a gardróbból egy kis fekete táskát, belepakolta a rúzst, a púdert, a mobilját, aztán belelépett a fekete magas sarkújába. Nem akartam nézni, ahogy készülődik, de a lábam mintha gyökeret eresztett volna az ajtóban.

Amikor kifelé menet elhaladt mellettem, rám mosolygott.

– Ne aggódj, drágám! Minden rendben van – cirógatta meg az arcomat, de gyorsan el is húzta a kezét, amikor odakint felharsant a csengő. – Ez Bea lesz. Beengedem.

Az újabb két teleírt oldal a naplómban kicsit megnyugtatott. Anyám ágyán hasalva körmöltem le mindent, ami aznap történt velem, miközben Bea a gardróbban öltözködött.

– Atyaég, ezt nézd!

Bea egy lila miniszoknyában és egy fekete, csipkés topban bukkant elő, aztán a szoba közepén megpördült.

– Szép – mondtam neki ugyanazt, amit alig egy órája anyámnak. Komolyan gondoltam, de közben az járt a fejemben, hogy Bea vajon akkor is ilyen gyakran jönne-e hozzánk, ha nem próbálhatná fel anya ruháit. Meg azon, hogy anya vajon azért hívja át mindig, ha elment, hogy ne érezzem magam egyedül? Vagy lehet, hogy Bea legalább annyira volt a börtönőröm, mint a társaságom?

– Anyukádnak annyira menő cuccai vannak! – csicseregte Bea, és megbámulta magát a tükörben.

– Ja, azok. – Megvontam a vállamat, aztán újra a naplóra figyeltem. Az járt a fejemben, hogy biztos mindent leírtam-e. Az összes órát, az összes beszélgetést, azokat is, amiket a buszon hallottam?

– Na, mi történt ma a menő angol sulidban? – huppant le mellém Bea. – Egyébként nem angolul kéne írnod ezt is?

Mielőtt megleshette volna, miket írtam, gyorsan becsaptam a naplót.

– Csak a szokásos. – Felnéztem rá, és épp elkaptam, ahogy elhúzza a száját.

– Nem vagy valami szórakoztató ma – közölte, de furamód nem zavart a megjegyzés. Sokkal inkább ez, mint a kínos némaság, amikor az emberek körülöttem nem tudták, hogy mit mondjanak, ezért inkább hallgattak.

Bár Bea ismert a legrégebb óta. A barátságunk a közeli park homokozójában kezdődött, amikor még beszélni se nagyon tudtunk. Már gyerekként is könnyen ismerkedtem, és társaságban éreztem magam igazán elememben. Egészen két hónappal ezelőttig… Azóta szívesebben bujkáltam idehaza.

– Sosem voltam igazán szórakoztató, csak be nem állt a szám – közöltem, mire Bea felvihogott, és leheveredett mellém az ágyra.

– Tényleg mindig lyukat tudtál beszélni bárki hasába, és őszintén szólva totál ijesztő, hogy most meg alig szólalsz meg. – Hosszan kifújta a levegőt, aztán rám pillantott. – De most komolyan, Ella, tényleg semmire nem emlékszel arról a hétvégéről, vagy egyszerűbb így?

Nem tudtam, mit mondhatnék erre. Annyiszor tették fel ugyanezt a kérdést, hogy már teljesen súlytalannak tűnt a válaszom. Ez pedig baromi dühítő volt.

Felkaptam a naplómat az ágyról, és meglengettem Bea orra előtt.

– Szerinted elcsesznék naponta órákat azzal, hogy felirkáljak ide mindent, ha emlékeznék? Nyilván nem. Azért csinálom, hogy ha újra kiesnének napok, legalább vissza tudjam olvasni, mi történt velem.

A hirtelen ránk boruló csendet csak a nappaliban bekapcsolva hagyott tévé távoli hangja törte meg.

– Sajnálom – motyogta Bea kissé szégyenkezve. – Szívás ez az egész.

Na ja, tényleg szívás volt, és Bea még a felét sem tudta…

Az orvosok azt mondták, bármi is történt abban a két napban, amíg eltűntem, olyasmi lehetett, amit az elmém nem bírt feldolgozni, ezért zártam el az emlékeket. Poszttraumás amnézia… Valószínűleg igazuk volt. A véres kezem legalábbis rohadtul erre utalt.

De persze erről az orvosok nem tudtak. Sem a zsaruk. Csak én és az anyám. Meg pechemre Edward Berrington. Az ő házában voltunk anyával, amikor eltűntem, és valamiért az átmeneti amnéziában szenvedő, kattant agyammal jó ötletnek tűnt, hogy két nap után ne haza menjek, hanem vissza Edwardhoz.

Azok után anyám és Edward többet nem találkozgattak, ami persze érthető volt. Edward nyilván nem akarta, hogy köze legyen egy olyan nőhöz, akinek a lánya zavartan, véres kézzel jelent meg, miután eltűnt két napra.

Azt gondoltam, soha többé nem látjuk Edwardot. Erre ma újra felbukkant az életünkben. De miért?

– Eszünk még pizzát? – kérdeztem gyorsan Beától, hogy eltereljem a gondolataimat.

Bea bólintott. Kimentünk a konyhába, felmarkoltuk a kaját, aztán bevettük magunkat a tévé elé. Hagytam, hogy Bea kapcsolgasson. Haraptam párat a pizzából, és bámultam a képernyőt, de alig jutott el valami a műsorból az agyamig.

Vajon mit akar Edward az anyámtól? Mi van, ha meg akarja zsarolni? Két hónappal ezelőtt elég könnyen belement abba, hogy előbb megmossam a kezemet, és átöltözzek, csak utána hívjuk a rendőrséget. De lehet, hogy azóta meggondolta magát.

Igyekeztem abba kapaszkodni, hogy nem várt volna két hónapot a zsarolással. Meg abba, hogy holnap szombat. Ha itthon maradok egész hétvégén, akkor alig kell valamit leírnom esténként a naplómba. Ledarálhatok egy sorozatot, hallgathatok zenét, olvashatok, és tehetek úgy, mintha semmi sem történt volna.

Azon járt az eszem, milyen sorozatot nézzek, meg azon, hogy tényleg mennyire drasztikusan megváltoztam annak az egyetlen hétvégének köszönhetően. Egy elcseszett, szótlan remete lettem. Közben valószínűleg elaludtam, mert arra eszméltem, hogy odakint megáll egy autó.

Még mindig ment a tévé, és Bea ott hortyogott mellettem a kanapén, én viszont egyetlen pillanat alatt éberré váltam. Az ablakhoz lopództam, és kilestem a sötétítőfüggöny résén.

Edward Berrington szállt ki egy fekete Lamborghiniből, aztán kisegítette anyámat, mintha valami régimódi angol úr lenne. Pedig nem volt az. Egy igazi úr biztos nem menne bele olyan könnyedén abba, hogy hazudjon a rendőrségnek.

Közelebb hajoltam az ablakhoz, az orrom már szinte az üveghez nyomódott. Figyeltem, ahogy váltanak pár szót, aztán anyám megölelte Edwardot. Ez önmagában nem lett volna különös, de közben Edward arcán feltűnt valami furcsa, nyers kifejezés, amitől végigfutott a hátamon a hideg.

Valami nagyon nem stimmelt ezzel a vacsorával. És Edwarddal sem…

Amikor anyám kibontakozott az ölelésből, és elindult a ház felé, az ajtóhoz siettem. Az előszobában találkoztunk. Megint egy halom kérdésem lett volna, de hirtelen egyiket sem tudtam kibökni. Anyám ellenben teljes nyugalommal lépett ki a magas sarkújából, aztán ahogy lesimította az egyébként is teljesen sima ruháját, észrevettem a kezén az ismeretlen gyűrűt.

– Ez meg micsoda? – mutattam rá szinte transzba esve, mire anyám úgy nézett a gyűrűre, mintha meglepődne, hogy a kezén van, aztán elmosolyodott.

– Edward megkérte a kezemet. Hamarosan Angliába költözünk.