Megtévesztés Játéka

Szeretettel szüleimnek és testvéremnek, rokonoknak és barátaimnak, akik mindig hittek bennem – még akkor is, amikor én magam kételkedtem. Szerelmemnek végtelen köszönet a kitartó támogatásért. Ti mondtátok, hogy ne rejtsem el az írói vénámat, és lám, itt vagyok. Hálám örökké üldözzön titeket. És nagypapáim emlékére, akik mindig azt mondták, hogy egyszer író lesz belőlem. Bárcsak most is itt lennének, hogy lássák: igazuk volt.

Sosem gondoltam volna, hogy egy nap rá fogok találni az ikertestvéremre. Kiskorom óta nevelőszülőknél élek, de azt álmomban sem gondoltam volna, hogy valahol létezik valaki, aki pont ugyanúgy néz ki, mint én. Minden egy iskolai családfa kutatási feladat során kezdődött. Nem volt sok reményem, hogy valami különlegeset találok, hiszen az életemnek ezt a részét mindig köd és bizonytalanság övezte. Amikor összehasonlítottam az adatokat, felbukkant egy név, amitől megdermedtem. Az illetőt Dalmának hívják, akivel egyezik a születési dátumom és helyszínem. Mindketten Budapesten születtünk. Legalább azt is megtudtam ki a vérszerinti édesanyám. Évek óta kutatok a vérszerinti szüleim után, de mindig zsákutcába kerültem-egészen mostanáig.

1.
Ennél jobb sorsot érdemlek
Kíra

Utálom ezt a szagot, és gyűlölőm ezt a helyet. A kukához érve bedobom a szemetest a konténerbe, és gyorsan elmenekülök innen. A gyomrom forog és elfog a hányinger. Nem értem miért nekem kell kihozni, hiszen pincérlány vagyok. Szerintem direkt engem küldenek ki, mert élvezik a látványt, ahogyan öklendezem. Egy darabig még élvezem a friss levegőt, és kelletlenül visszamegyek a kávézóba. Miután visszatérek lehúzom a kabátom cipzárját, és elsétálok a pult mögé.

– Mi az, Kíra? Öt percig sem bírod a hideget? –szól oda Leon, az egyik kollégám, akit szívből utálok. Legalábbis ezt próbálom elhitetni magammal.

– Ha nem tudnád, tél van, és mínusz nyolc fok! -világosítom fel, miközben leveszem a kabátomat. A pult mögé húzódom, és elkezdem rendezni a poharakat. Érzem, hogy Leon mögém áll, és tudom, mi következik. Mindig ezt csinálja.

– Mondd csak, mikor csodálhatlak meg végre fürdőruhában? –kérdezi flörtölő hangon, és megfogja a derekamat, majd hirtelen a nyakamba csókol. Egy pillanatra elgyengülök, de aztán gyorsan összeszedem magam.

– Elég legyen! –szólok rá határozottan, és gyorsan megcsapom a konyharuhával.

Leon persze megint csak nevet. Mindig ez megy köztünk. Folyton próbál fűzni, mintha komolyan elhinné, hogy van esélye. Mondjuk, bevallom, van benne valami, amitől nehéz nem odafigyelni rá. De azt is tudom, hogy mindez csak játék. Semmi több. Nem illenénk össze, és talán éppen ezért tartok tőle távolságot. Nem akarom elterelni a figyelmem, amikor annyi más dolgon kellene gondolkodnom az életemben.

Idén fogok érettségizni, és még a főiskolán se gondolkoztam. A kávézóban is a házi feladatomon dolgozom, amit ma a gimiben kaptunk. Családfakutatás. A családomról kellene fogalmazást írnom és… hát, az enyém nem igazán alkalmas arra, hogy esszét írjak róla. Nevelőszülők, intézetek, ide-oda dobált életek. Nincs egyenletes út, nincs biztos háttér. Csak sodródás a semmiben. Így nagyon nehéz dolgom van. Hiába mondtam a tanárnak, hogy ez nem fog menni, de a nő csak legyintett és azt mondta:

– Úgyis megoldod, hiszen jó tanuló vagy.

Majd visszatért a feladatok javításához.

– Csodás! – csalódottan felsóhajtottam és kimentem a teremből.

Lassan indulnom kell. Lecsapom a laptopom fedelét, és elkezdek készülődni.

– Sziasztok! – búcsúzok a kollégáktól.

– Szia bébi! – szól utánam Leon, de ügyet sem vetek rá.

Szerencsére olyan gyorsan tudok távozni, hogy észre sem veszik, hogy elmentem. Hazaérve a nevelőanyám lakásába, alig, hogy beléptem az ajtón, máris meghallottam Róza hangját a konyhából.

– Kíra, csináld meg a házidat, és rakj rendet a szobádban! – szólt rám élesen.

A gyomrom összerándult a hangjára. Azonnal szorongás telepedett rám, ami mostanában állandó vendég nálam.

– A leckét már megcsináltam a kávézóban! – mondom ingerülten, és a lépcső felé igyekszem.

– Álljon meg, kisasszony! – szól utánam, én pedig azonnal megállok a lépcső alján. – Mutasd! – nyújtja felém a kezét.

Gyorsan előkapom a laptopot, és felnyitom előtte. Egy pillantással végigméri a képernyőt, majd lassan letolja az orrára a szemüvegét. A gyomrom összeszorul. Már most érzem, ahogy az idegeim pattanásig feszülnek, és próbálom felkészíteni magam arra, hogy megint valami olyan megjegyzést fog tenni, amitől biztosan a plafonra mászom.

Felszaladtam a szobámba, és azonnal keresgélni kezdtem a könyvek között. Bekapcsoltam egy halk zenét, hogy eltereljem a gondolataimat, majd végigdőltem az ágyamon. Egy ideig csak bámultam a plafont, miközben próbáltam összerakni a fejemben a projekt részleteit. Még szerencse, hogy nem azt mutattam meg Rózának. Egyelőre nem állok készen a véleményére.

Egy óra múlva már úgy éreztem, ideje lenne valamit enni. Ahogy elindultam a konyha felé, pechemre Róza bukkant fel, és elállta az utamat az ajtó előtt.

– Mit csinálsz? –kérdezi mogorván.

– Éppen vacsorát készítenék, ha nem állnád el az utamat. –felelem higgadtan. Az agyamra megy ez a nő.

– Jól van. Akkor ugorj le a boltba, és hozz egy üveg bort! – kérte miközben belenyomott a kezembe egy ötezrest.

Nem is kérés volt, inkább parancs.

Hiszen ez a nő soha nem kért. Mindig parancsolt. Mintha minden pillanatom az övé lenne. A szívem mélyén éreztem, hogy valami nincs rendben ezzel az élettel. Nem akartam örökké ebben a környezetben maradni, ahol mások uralkodnak felettem, és úgy kezelnek, mintha csak egy szolga lennék. Kétségbeesetten vágytam egy másik életre. Egy olyan életre, ami az enyém. Ahol én döntök. Ahol szabad vagyok, mint a madár.

– Most menjek? –kérdeztem, hátha talál valami más feladatot, amit előbb megcsinálhatnék.

– Igen, most! –erősítette meg szigorúan. –Különben nem lesz vacsora!

Hát persze.

Ez az ő módszere volt. Ha nem azt csináltam, amit akart, akkor keményen büntetett. Megvont tőlem dolgokat, figyelmet, ételt, bármit, ami csak fájhatott. Szó nélkül indultam el. Viszont egy dolog zakatolt a fejemben: ezt nem lehet örökké csinálni, nem maradhatok itt. Az utcán sétálva megláttam egy hajléktalant. Mindig ott ült, szinte beleolvadt a környék szürke betonjába. Valahogy mindig is együtt éreztem vele. Mintha én is ott lennék, csak én még fedél alatt voltam.

Megálltam egy pillanatra, és előkotortam a kabátzsebemből egy kis aprót.

– Tessék, remélem, segít – mondtam halkan, ahogy a pénzt a tenyerébe tettem.

– Köszönöm! – motyogta vissza, és szomorú mosolyt küldött felém.

A boltba érve a gyomrom már egészen össze volt zsugorodva. Hiszen Róza mindig ugyanazt a bort itta, így tudtam melyik polcról vegyem le. Belenyúltam a kabátomba és megmarkoltam a pénzt. Nekem erre szükségem van. Jobban, mint valaha. Nem akarom elkölteni. A szívem kalapálni kezdett, ahogy a polc elé léptem. Végignéztem a palackokon, majd a kezem hirtelen megmozdult. Gyors mozdulattal a kabátom alá rejtettem a bort, és a kijárat felé indultam. A szívem úgy zakatolt, mintha minden lépéssel egyre hangosabb lenne, a pulzusom szinte ezerrel lüktetett. Tudtam, hogy amit teszek, rossz – szinte minden porcikám tiltakozott ellene. Mégis, egy belső hang azt suttogta, hogy nincs más választásom.

Miután kiléptem a boltból, a hideg ismét az arcomba csapott.

Szégyen és félelem keveredett bennem, de valahol mélyen ott volt a megkönnyebbülés is. Megoldottam. Megoldottam, amit vártak tőlem, de tudtam, hogy ez nem mehet így tovább. Valamit változtatnom kell az életemen. Nem lehetek örökké az, aki mások elvárásai szerint él, és akit mindig kihasználnak. Miközben visszasétáltam a lakásba, azon gondolkoztam, hogy folytatom a kutatásomat, mert van egy olyan érzésem, hogy valami elképesztő dologra fogok bukkanni.

Beléptem az ajtón, és letettem a bort Róza elé a konyhapultra. Egy pillanatra rám nézett, majd szinte semmibe véve a jelenlétemet, elfordult, és töltött magának egy pohárral.

– Rendben van, mehetsz a szobádba! –mondta fáradtan, mintha csak egy légy volnék, akit elhessegethet. Még a visszajárót sem kérte el, így nem buktam le. Szó nélkül elindultam a szobám felé, és amikor beértem azonnal az ágyba estem.

Érzem, hogy rezeg a mobilom. Látom, hogy valami értesítő jött.

Elfogott egy különös izgalom, ugyanis Dalma írt rám. Hamarosan hazaérkezik Párizsból, és jó lenne, ha összefutnánk. Hosszú ideje tervezzük a találkozót, végül csak összehozzuk. Egy kicsit bizonytalanul állok ehhez a dologhoz. Hiába, még mindig vegyes érzésekkel gondolok rá. Persze, ez a testvéri kötelék erősebb bárminél, de azért ott motoszkált bennem az a régi, kimondatlan feszültség. Az a félelem, hogy találkozunk és milyen lesz először látni egymást, megrémiszt. Végül megbeszéltük, hogy szombat délelőtt találkozunk az egyik közeli plázában.

Végre eljött ez a nap is! Úgy szöktem ki a lakásból, hogy észre sem vettek engem. A szívem zakatolt, miközben az ajtó zárját elfordítottam, és minden egyes nyikkanásra összerezzentem. Ha Mendel meglátna... Nem, nem szabad erre gondolnom! A laptop billentyűzetének ütemes kattogása a szobájából arra utalt, hogy el van foglalva az online játékaival. Mégis úgy éreztem, mintha bármelyik pillanatban lebukhatok. Óvatosan kiléptem a folyosóra, és nesztelenül leszaladtam a lépcsőn. Az utcára kilépve, még egy pillanatra visszanéztem, majd hallom, hogy a villamos közeledik a megállóhoz. Most vagy soha – suttogtam magamnak, és futva indultam a találkozóhely felé

Mikor odaértem a pláza bejáratához, éreztem, hogy a gyomrom egyre jobban összeszűkül. Megvártam, hogy elmenjen előttem a villamos, és átmentem a zebrán. A telefont erősen markoltam, mintha az életem múlna rajta. Most fogok először találkozni az ikertestvéremmel. Nem tudom mire számítsak, és bevallom rettenetesen izgulok. A torkom kiszáradt és állandóan víz után áhítozok. Majd a kávézóban rendelek vizet.

Bent vagyok.

Körülnézek, az emberek sürögnek-forognak, mindenkinek megvan a maga dolga, csak én állok itt, mint egy idióta. Aztán felfigyelek a szembe lévő kávézóra. Ezt a helyet írta Dalma, így oda sétálok. Aztán egyszer csak megpillantom Őt. Ott jön velem szemben, és egy pillanatra megáll az ütő bennem. Nem hiszem el, amit látok.

– Ez nem lehet igaz... –suttogom magam elé, szinte alig hallhatóan.

Dalma gyönyörű élőben, és még engem is leköröz, hiába vagyunk ikrek. A haját kicsit másképp viseli, de a vonásai, a tartása, és minden más pontosan olyan, mint az enyém. Szinte sokkot kapok a hasonlóságtól. Persze, tudtam, hogy egyformák vagyunk, de hogy ennyire... Ez egyszerűen hihetetlen.

– Szia, Kíra! –üdvözöl Dalma széles mosollyal, és mielőtt még megszólalhatnék szorosan magához ölel. Az ölelésünk erős, meleg és hosszan tart. Mintha soha nem akarnánk elengedni egymást. Ez az érintés egyszerre ismerős és idegen.

Végül elenged, de még mindig érzem az illatát, a közelségét. Egy pillanatra zavarban vagyok.

– Az igen! Milyen jól nézel ki! –bókol Dalma, ahogy végigmér.

A hangjában őszinte elismerés cseng, de valahol mélyen ott lapul valami más is. Egy kis irigység talán? Vagy csak én képzelem be?

– Ja… Te is. Ez annyira durva! –felelem, miközben próbálom rendezni a gondolataimat. Közben végignézek rajta. A saját arcomat látom visszatükröződni, ugyanazokat a szemeket, ugyanazt a mosolyt. Viszont az öltözködési stílusban merőben mások vagyunk.

– Egypetéjű ikrek vagyunk. –jelenti ki Dalma és ezt úgy mondja, mintha nem tudnám.

– Ja, látom... –sóhajtok, de még mindig ámulok és bámulok.

Ha tényleg testvérek vagyunk, akkor kik az igazi szüleink? Miért váltunk szét?

– Beülünk? –-mutat a kávézó felé.

– Aha! –megvonom a vállamat és felkapom a hátizsákomat a földről. A hely csendes és meghitt, ideális egy hosszabb beszélgetéshez. Leülünk az egyik sarokba, és rendelünk egy-egy kávét. Amint leülünk, érzem, hogy a feszültség fokozatosan oldódik, de még mindig ott lebeg a levegőben.

– Mesélj, mi újság veled? –kezdi Dalma, és közben kíváncsian figyel. A kérdése egyszerű, mégis túl sok minden jut eszembe.

Hogyan is kezdjem? Hogyan lehetne összefoglalni az elmúlt hónapokat, éveket néhány mondatban? Aztán valahogy mégiscsak belekezdek. Beszélek a munkámról, a mindennapjaimról, a terveimről. Dalma figyelmesen hallgat, és néha bólint, mintha teljesen egyetértene. A szavai kedvesek, megértőek, mégis érzem, hogy van valami kimondatlan közöttünk. Valami, amit egyikünk sem mer felhozni.

Amikor elhallgatok, Dalma is beszélni kezd. Elmeséli, hogy mi történt vele mostanában, és én is ugyanúgy figyelek, mint Ő. De közben azon kapom magam, hogy néha inkább a vonásait figyelem, a mozdulatait, ahogy a haját igazítja, vagy ahogy a csészét emeli a szájához. Mintha minden egyes gesztusa ismerős lenne, mégis távoli. Egy darabig csendben nézzük egymást. Végül Dalma töri meg a csendet.

– Tudod, néha úgy érzem, mintha elhagytál volna engem. Mindig is éreztem, hogy nekem van valahol egy testvérem.

Ettől felvillanyozódottam.

A szavak könnyedén hagyták el az ajkaimat, mégis súlyosan csengtek az igazságtól. Egy olyan titokkal, amit eddig magam elől is elrejtettem. Egymásra néztünk, és valami megfoghatatlan kapocs született meg köztünk ebben a pillanatban. Egyből testvéri szövetség alakult ki közöttünk. Még egy kicsit elbeszélgettünk, majd Dalma fogta magát és felállt.

– El kell mennem lovagolni–közli velem mosolyogva. –Ne haragudj...

Ezután felém hajol, és megpusziljuk egymást. Még mindig felfoghatatlan számomra, hogy a testvérem itt van, élőben.

– Te is szereted a lovakat? Mert én is imádom a lovakat!

Bólintott.

– Annyira imádom őket! Majd megtanítalak lovagolni! –ígéri.

Felálltam, hogy elköszönjek, de mielőtt távozott volna, szorosan megölelt. A közelsége meglepett, de egyben meg is nyugtatott. Mintha egy régi, elveszett részemet találtam volna meg.

– Örülök, hogy láttuk egymást. Vigyázz magadra Kíra! –súgta a fülembe, majd elengedett, és elindult.

– Te is vigyázz magadra! –integetek, és sóhajtva kiengedem a levegőt. Hát megtörtént. Találkoztam a soha nem látott ikertestvéremmel. Végre úgy érzem, hogy nem vagyok egyedül ebben a világban. Miközben a nővéremről ábrándoztam, hirtelen megcsörrent a telefon.

Róza volt az, ki más? Felveszem és a nő egyből belekiabál:

– Gyere haza! Haladéktalanul! –mondta határozottan, és bár nem mondott többet, a hangjában éreztem a sürgetést.

Mikor hazaérek, az első dolog, amit meglátok, Mendel, és az az idióta vigyora az előszobában. Már megint itt van, mintha csak arra várna, hogy tönkretegye a napomat. Nem is kell semmit mondanom, máris közelebb lép hozzám, és mielőtt bármit is tehetnék, meglök. Megtántorodom, és szinte ösztönösen kapom magam elé a kezem, de már késő. A zsebemben lévő pénzt egy pillanat alatt ki kapja, és vigyorogva mutatja felém.

– Add vissza! –kiáltom dühösen, de tudom, hogy semmi esélyem ellene. Mendel erősebb és gyorsabb nálam, ezt már számtalanszor bebizonyította.

– Ugye nem akartad lenyúlni anyám pénzét? –kérdezi, majd a falhoz szorít. A másik kezével pedig a farzsebébe dugja a pénzt. –Nem. Csak nálam maradt. –hazudom.

– Persze! Még higgyem is el neked. Figyelj Kíra. Itt nem lopunk és nem csalunk. Szóval mondd meg, mire kellett a pénzünk?

Érzem, hogy egyre szorosabban nyom a falhoz. Kapkodom a levegőt és próbálok valami kifogást találni.

– Bérlethez kellett!

– Aha. Nem hiszek neked! Tudom én, hogy a szökéshez kell. Hiszen láttam, hogy tervezed a menekülésedet innen. Komolyan külföldre akarsz menni? –nevet ki. – Esélytelen húgi!

Majd oldalba bök és ott hagy az előszobában.

– Idióta! –kiáltom utána, de tudom, hogy semmit sem ér a szavam.

Egy dühös sóhajt hallatok, és végre elvonszolom magam a saját szobámba. Az ajtót becsapom magam mögött, mintha ez bármilyen megnyugvást hozhatna. A falhoz támaszkodom, és egy pillanatra lehunyom a szemem. Istenem, miért kell itt élnem? Miért kell elviselnem ezt az egész szánalmas helyzetet? Bárcsak eltűnhetnék ebből a porfészekből, és soha többé nem kellene visszanéznem!

2.
Az életem gondtalan és csodálatos
Dalma

Amikor beléptem az ajtón, megcsapott a meleg, otthoni illat, ami mindig megnyugtatott, még akkor is, ha éppen nem volt kedvem ehhez a helyhez. Sára, a nevelőanyám, már az előszobában várt. Amint meglátott, szigorú pillantással méregetett, miközben levettem az egyik lábamról magassarkú cipőmet.

– Merre jártál? –kérdezte, de a hangjában már ott bujkált a válasz iránti kétely.

– Csak egy barátnőmmel találkoztam. Ennyi... –füllentettem, miközben lecsatoltam a másik cipőmet, ami az utóbbi órában már nagyon nyomta a lábamat. Nem akartam vele vitatkozni, sem magyarázkodni.

–Jól van, kicsim– sóhajtott fel Sára –, de tudod, hogy mindig időben kell hazaérned. Most is legalább negyedórát késtél! –mutatott fel a faliórára, mintha az még hitelesebbé tenné a mondandóját.

– Jól van, nem kell megdorgálni! –mordultam vissza kelletlenül–, már nem vagyok ötéves –sóhajtottam, és mezítláb indultam a konyha felé.

Minden lépés egyre jobban visszarántott ebbe a valóságba, amit egyre kevésbé tudtam elviselni. Az otthon melege helyett egyre inkább fojtogatóvá vált ez a hely.

– Legalább papucsot vegyél fel, könyörgöm! –kiáltott utánam Sára, de már csak a levegőben integettem neki válaszul.

Nem akartam hallani az aggodalmait, sem a szabályait.

A konyhába érve kivettem a vacsorámat. Ezután gyorsan beszaladtam a szobámba, és amint becsuktam az ajtót, az íróasztalomra tettem a kajámat. Megkönnyebbülve dőlök az ágyra és a hátamra fekszem. Felkapom a telefont és elkezdek írogatni Jeremynek.

„Szeretlek” –pötyögtem be a telefonomon, remélve, hogy a válasz segít elterelni a figyelmemet. Azt írta vissza, hogy Ő is, de az üzenet mögött nem volt több, csak egy újabb lehetőség a menekülésre. Ahogy az ágyon feküdtem, azon kezdtem gondolkodni, milyen lehet egy másik családnál élni. Talán jobb lenne? Talán más szülők jobban megértenének, vagy egyszerűen csak hagynának élni? Az a gondolat, hogy valahol máshol talán jobban érezném magam, egyre erősebben kezdett kísérteni.

De aztán rájöttem, hogy inkább ebből az egészből van elegem. Inkább utaznék, mintsem itt maradjak. Minél előbb elmegyek innen, annál jobb. Mi lenne, ha idehoznám Kírát? Ő elég kalandvágyó, talán élvezné ezt az életet, amit én már unok. Addig én élném az álmaimat, utazgatnék, felfedezném a világot. Addig Kíra itt lenne békében a családommal, és ki tudja, talán mindenkit a szívébe zár, és egy nap leleplezzük magunkat. A gondolat felvillanyozott, így azonnal a laptophoz ültem, hogy megírjam neki.

„Holnap fussunk össze a kávézóban. Zseniális ötletem támadt! Puszi: Dalma.”

Amint elküldtem az üzenetet, megcsörrent a telefonom. Egy ismeretlen szám hívott, de én nagyon is jól tudtam, ki lehet az. Megdermedtem, ahogy a telefonom kijelzőjét bámultam. Felvegyem? Nem akartam lebukni a nevelőszüleim előtt. Végül hagytam, hogy a telefon elnémuljon. Nem most. Még nem állok erre készen.

Másnap reggel arra ébredek, hogy valami meleg és puha nyomja az oldalamat. Először azt hiszem, csak a takaró gyűrődött furcsán körém, de amikor jobban kinyitom a szemem, meglátom Titanillát. Mostohahúgom álmos mosollyal néz rám, amitől hirtelen áramlik végig a melegség a szívemen. A hajtincsei szétterülnek a párnán, mint egy arany glória, és az arca olyan békés, mintha semmi gondja nem lenne a világon.

– Jó reggelt, álomszuszék! –mondja, majd halkan nevet, és megpuszilja a homlokomat.

– Szia, Tita! –válaszolom, miközben átnyúlok, hogy megsimogassam a haját.

Selymes és finom, mintha valami különleges, drága anyagból lenne.

– Hol voltál? Ugye nem Gyurinál jártál? –közben játékosan megbököm az orrát.

A válaszát már félig-meddig tudom, úgyhogy felesleges volt feltennem. Naná, hogy nála járt. Az arcomon pedig felvillan a mosoly, amikor Titanilla sejtelmesen rám néz, majd megszólal:

– Képzeld, mostantól hivatalosan is egy pár vagyunk! -újságolja büszkén. Egy pillanatra elkap a meglepetés, de azután átadom magam a boldogságnak. A testem szinte magától mozdul, és szorosan magamhoz ölelem Titanillát.

– Ó, ez csodálatos! –örvendezek, és még szorosabban vonom magamhoz.

– De ne mondd meg anyuéknak! –kuncog halkan. –Tudod, Gyuri nem egy észlény, de attól még imádom.

Titanilla hangjából kiérződik a tiszta rajongás, és én is elnevetem magam. Gyuri, egy menő rock banda énekese. Hát persze, hogy nem az esze miatt sikeres. Hanem a sármja, a széles mosolya és az a fajta vonzerő miatt, amivel az összes lányt meghódítja. De engem valahogy sosem tudott igazán megfogni. Talán túl kiismerhető volt számomra. Miközben beszélgetünk hirtelen megszólal a mobilom. Az éles csörgés megtöri a pillanat varázsát, és Titanilla kérdőn néz rám.

– Ki az? –kérdezi, de én nem válaszolok.

Ehelyett lassan az ágy szélére csúsztatom a kezem, és a mobilomat az ágy alá rejtem. Nem akarok most beszélni senkivel. Főleg nem vele. Inkább visszabújok Titanilla ölelésébe, mintha az Ő közelsége megvédhetne attól a fájó igazságtól, amit hallanom kéne. Tudom, hogy el kell mennem. Haladéktalanul. Ez a titok már túl nagy teher, és nem húzhatom tovább. De most, ebben a pillanatban, csak élvezni akarom Titanilla ártatlan örömét. A mosolya és a hangjában bujkáló lelkesedés, ahogy Gyuriról mesél, mindent betölt.

– Mesélj még a lovagodról! –próbálok higgadt maradni, de a szívem őrült tempóban dobog. Az igazság ott van a telefonomban. Hamarosan felfogom keresni az illetőt.

A lépcső tetején állok a mobilomat fürkészem. Ezután szemforgatva elteszem és lemegyek a konyhába. Valami feszültséget érzek a levegőben, és nem tudom, hogy miért. Amikor leérek a konyhába, egyből világossá válik, hogy miért. Anya az asztalnál ül, és idegesen dobálja a kockacukrot a kávéjába. Apa a pultnak támaszkodik, és gondterhelten fogja a homlokát.

– Sziasztok! Mi az, anya? –kérdezem, miközben leülök a székre.

Nem akarom felzaklatni őket, de érzem, hogy valami nincs rendben. Anya felém fordul, és sóhajt egy nagyot, mielőtt megszólalna.

– Apátoknak üzleti útra kell mennie–mondja lassan, mintha minden szót meg kellene fontolnia. –Az egyik barátja felkereste állásügyben.

Miközben ezt mondja, apára néz, és valami furcsa van a tekintetében.

Gyanakvás? Talán. De miért?

Apa egyenesen rám néz, és próbál kedvesen mosolyogni, de valahogy az egész erőltetettnek tűnik.

– Drágám, tudod jól, hogy mennyire fontos ez! –próbálja megmagyarázni.

Szerintem itt nem az üzleti út a probléma, itt valami másról van szó. Valami mélyebb és súlyosabb dologról.

– Miért baj, hogy Apa elmegy erre az útra? – kérdezem Anyától, próbálva megérteni a helyzetet.

Anyu azonnal felcsattan, mintha csak erre várt volna.

– Köszi, hogy így kiállsz mellettem! – vágja oda mérgesen, majd sarkon fordul, és beviharzik a fürdőszobába, hogy készülődjön.

Apa fáradtan felsóhajt, és a kezével dörzsöli a homlokát, mintha ezzel elűzhetné a gondjait. Most az egyszer hallgatok, és inkább öntök magamnak egy bögre kávét.

– Elviszed magaddal Titát a suliba? Kérlek…– kérdezi apa szomorúan. – Korán kezdek a melóban.

Felnézek rá, és szótlanul bólintok.

– Remek! Köszönöm! – mondja, és az arcán tisztán látom a megkönnyebbülést.

Óvatosan megveregeti a vállamat és elvonul. Kelletlenül a bárszékre ülök, és hosszú, mély sóhajjal próbálok nyugalmat erőltetni magamra. Ez most már túl sok. Elegem van ebből az egészből. Abból, hogy mindig csak találgatni kell, mi történik körülöttem. Hogy a saját családom titkokat rejteget előlem.

Előveszem a telefonomat, és gyorsan ráírok Kírára. "Iskola után találkozzunk a legközelebbi benzinkútnál. Sürgős!" Egy perccel sem bírom tovább ezt a közeget. Mindenki mindig kitalál valami újabb hülyeséget, én pedig már teljesen belefáradtam abba, hogy próbáljam megfejteni, mi zajlik a színfalak mögött. Miután elküldöm az üzenetet, leteszem a mobilomat az asztalra, és összekulcsolt ujjakkal várom Kíra válaszát.

A benzinkút melletti parkolóban állok, és figyelem Kírát, ahogy felém igyekszik a hátizsákjával. Hirtelen úgy döntök, hogy karon ragadom és bevonszolom a női mosdóba.

– Hékás! – szól rám a húgom, de nem érdekel.

Belököm őt, én is utána megyek, és elfordítom a zárat. Az egész női mosdó a miénk. Lassan odasétálok hozzá, és a szokásos mosolyommal üdvözlöm.

– Szia, húgi! Lenne egy ajánlatom – kezdem.

– És mi lenne az? – kérdezi, miközben szemforgatva rám pillant. Az arcán minden vonásában ott ül a kétkedés és a gúny.

– Mit szólnál, ha életet cserélnénk? Költözz a családomhoz, én addig utazgatok – mondom, majd a mosdó felé fordulok, és a tükörbe nézek.

Kíra kicsit összerezzen, és bizonytalanul néz rám. Tudom, hogy ő nem az a fajta, aki beleugrana egy ilyen kalandba, de nem is kell. Elég, ha kicsit elgondolkodik rajta. Előbb-utóbb úgyis meggyőzöm.

– Nem is tudom, Dalma… – kezdi habozva.

Látom a szemében a félelmet és a bizonytalanságot, de azt is, hogy érdekli a dolog.

– Tényleg azt gondolod, hogy ez jó ötlet lenne? – teszi fel a kérdést.

– Nézd, egy hétig luxusban élhetnél. Mindent megkapsz, amire csak vágysz. Én pedig elutazom, és végre kifújom magam. Nem lenne rossz, igaz? – mondom, és próbálom felcsigázni.

Kíra továbbra is bizonytalanul néz rám, de a tekintetében ott van valami halvány felismerés – mintha kezdene rájönni, mi is történik valójában.

– De mi van, ha valami baj lesz? Ha valaki észreveszi? – kérdezi, és aggodalmasan ráncolja a homlokát.

Ez az a pont, ahol rá kell tennem még egy lapáttal.

– Nyugi már, húgi. Senki sem fog észrevenni semmit. Csak annyit kell tenned, hogy követed az utasításokat. Göndörítsd a hajad, időnként egyenesítsd ki. A sminked legyen szolid és elegáns, a ruhák pedig ott vannak a szekrényben. Jó móka lesz – biztatom.

Látom rajta, hogy kezd lenyugodni, de azért van benne némi ellenállás.

– Honnan tudom, hogy ki kicsoda? A barátaidat nem is ismerem! – néz rám kétségbeesetten.

Ez az, amitől igazán tartottam, hogy előjön. Kíra mindig is nehezebben kezelte az embereket, különösen azokat, akiket nem ismert jól. Pontosan tudom, mit érez, mert én is átéltem ugyanezt, amikor minden még új volt számomra.

– Nem kell aggódnod emiatt. Minden rendben lesz, ígérem. Segítek neked, amiben csak tudok. Bízol bennem? – kérdezem tőle lágyan, és próbálom a lehető legnyugtatóbban hatni rá.

Tudom, hogy ha elérjük ezt a pontot, onnan már nincs visszaút. Felé nyújtom a kezem, és megfogom. Kíra megvonja a vállát, és ez már fél győzelem. Ez a mozdulat azt jelenti, hogy kezd beleegyezni a dologba. Ezért gyorsan megfordulok, és berohanok a benzinkút shopjába. Tudom, mit kell tennem. Felkapok egy sötétbarna hajfestéket. Egyformának kell lennünk. Nem akarom, hogy feltűnjön a csere.

Ahogy fizetek, már pattanok is vissza a mosdóba, ahol Kíra már vár rám.

– Ez biztos nem feltűnő? – kérdezi aggódva, miközben a tükör előtt áll, és nézi magát.

– Nyugi már, húgi. Meglátod, irtó dögös leszel. Most göndör marad a hajad, de időnként ki kell majd egyenesíteni, mert én így szoktam – mondom neki, miközben elkezdjük festeni egymás haját.

Érzem, hogy kezd feloldódni. Talán tényleg kezd izgatottá válni az ötlettől. Amikor készen vagyok a festéssel, most én ülök elé. Kíra belemártja az ecsetet a festékbe, és lágyan belekeni a hajamba. Miközben dolgozik, én folyamatosan magyarázom neki a részleteket.

– A sminked legyen mindig szolid és elegáns. Ne túlozz semmivel. A ruhák miatt pedig ne aggódj: mindent megtalálsz a szekrényemben. Meglátod, jó móka lesz. Csak ne felejtsd el, hogy mindig viselkedj természetesen! – mondom az instrukciókat.

Kíra csendesen hallgat, és láthatóan egyre jobban bólogat.

– Még sosem volt normális családom – vallja be őszintén.

– Na látod? Végre bekerülsz egy normális családba! Hát nem erre vágytál? – kérdezem tőle mosolyogva.

– De. Mindig is ez volt minden álmom – sóhajtja megkönnyebbülten.

– Minden rendben lesz. Bízz bennem – mondom neki ismét, és remélem, hogy ezúttal tényleg elhiszi.

Készen leszünk a festéssel, és azonnal érzem a festék illatát a hajamon. Megmosom a hajamat, majd Kíra is lehajtja a fejét, és a zuhany alatt leöblíti a sajátját. A vízcseppek finoman végiggördülnek a homlokán, miközben elmosolyodik. Amikor egyszerre emeljük fel a fejünket, kitör belőlünk a nevetés.

– Elképesztő, hogy nézünk ki! – szólal meg Kíra, és nevetve a kezébe nyomom a balzsamot. Én is teszek a tenyerembe, és óvatosan végighúzom a tincseimen, miközben figyelem, ahogy ő ugyanezt teszi. A pakolást pár percig rajta hagyjuk, közben pedig Kíra a hajszárítót nézegeti.

– Hoztál hajszárítót? – kérdi csodálkozva.

– Természetesen! – válaszolom önelégült mosollyal. – Én mindenre gondolok.

Kíra az első, aki megszárítja a haját. A gép zúgása betölti a teret, miközben ő gondosan eligazítja a tincseit. Amikor végzett, átadja nekem a szárítót, én pedig ugyanolyan precízen dolgozom, ahogy ő. Végül mindketten a tükör elé állunk, és becsukjuk a szemünket.

– Háromig számolok! – mondom izgatottan, és érzem, hogy Kíra is alig bírja visszatartani a nevetést.

– Három… kettő… egy! Nézzük meg!

Egyszerre nyitjuk ki a szemünket, és a látványtól egy pillanatra mindketten ledermedünk. A sötétbarna hajunk szinte tökéletesen egyformává tesz minket. Kíra végighúzza az ujjait a tincsein, majd rám néz.

– Ez… hát, ez valami elképesztő! – mondja csodálkozva, én pedig bólogatok.

– Így még jobban hasonlítunk egymásra – jegyzem meg, és újra elnevetjük magunkat.

Miután hazaérek, gyorsan felslisszolok a szobámba. Szinte hangtalanul mozgok a házban, mint egy árnyék. Már csak ez hiányzik, hogy valaki észrevegye, mit csinálok, és rákérdezzen. Felkapom a kis fekete bőröndömet, és elkezdem összepakolni a legszükségesebb dolgokat. Minden másodperc számít. Nem késhetek. Ruhák, iratok, pénz. A telefonomat is bedobom. Nem hagyok semmit a véletlenre.

Amikor úgy látom, hogy minden bekerült, kilépek a fürdőszobába. Gyorsan elcsenek néhány piperecikket is – fogkefe, smink, parfüm –, és gondosan berakom őket a bőrönd egyik belső zsebébe. Megmarkolom a fogamzásgátlómat és azt is bedobom. Ez az utolsó alkalom, hogy a tükör előtt állok ebben a házban. Szorosan megmarkolom a bőrönd fogantyúját, majd újra kilépek a folyosóra. Hallgatom, ahogy a ház csendje körülölel. A családom már rég alszik, mélyen, gondtalanul.

Egy kicsit hiányozni fognak, legfőképpen Titanilla. Csak abban reménykedem, hogy jól ki fognak jönni Kírával. Óvatosan lépek a lépcsőhöz, próbálva elkerülni minden nyikorgó lépcsőfokot. Észrevétlenül haladok, mint egy tolvaj, de ez most nem a szokásos csendes búcsúzás. Ez végleges. Elhatározásomban nincs helye kétségeknek. Felkapom a baseball sapkámat, mielőtt kislisszolnék az ajtón.

A kapun kilépve megpillantom a fehér Lamborghinit.

Végre megérkezett.

A sofőröm, már vár rám. Kilépek az utcára és hunyorogva az autó felé nézek. Megvillan az autó fénye, és egy halvány mosolyra elhúzom a szám. Ez az este a miénk, és már innen nincs visszaút. Odaérek a kocsihoz, megragadom a kilincset, és könnyedén bepattanok az anyósülésre.

– Szia! Itt vagyok! –mondom neki, és mielőtt bármit mondhatna, megcsókolom.

Az ajkai ismerős melegséggel érintik az enyémet, és egy pillanatra minden kételyem szertefoszlik. Erik azonban elhúzódik, és fürkésző tekintettel néz rám.

– Szia bébi! Ez gyors volt! Biztos vagy benne, hogy mindent elintéztél? Tényleg ő az ikertestvéred, akiről meséltél? – kérdezi kíváncsian, de közben érzem az aggodalmat a hangján.

– Drágám, nyugodj meg! Senki nem fog gyanút. Úgy hasonlítunk, mint két tojás! – mondom magabiztosan, majd leveszem a sapkámat, és megrázom a hajamat.

– Láttad a hajamat? Befestettem – mutatom neki.

– Nagyon jól áll – válaszolja, és a szemei megcsillannak a sötétben. – Mindig is vonzódtam a barnákhoz… – teszi hozzá, majd közelebb hajol hozzám, és lágy csókokat hint a nyakamra.

– Erik… – pihegem, közben a testem életre kel, és lángra gyúl.

Nem tudom, miért van rám még mindig ilyen hatással. Annyira szeretem őt. Jobban, mint a pasimat, Jeremyt. Egy pillanatra szinte el is felejtem, hogy hol vagyunk.

Szerencsére gyorsan észhez térítem magam a mámoros pillanatból.

– Tudod, hogy apám itthon van. Csúnyán lebukhatunk… Ugye nem ezt akarod? – A szavaim lágyak, de mégis valahol mélyen ott lappang a figyelmeztetés.

Erik egy mély sóhajt ereszt ki, és lassan elhúzódik tőlem. A szemeibe visszaköltözik a józan ész, ahol az előbb még a vágytól égett.

– Igazad van. Az apád nemcsak a kollégám, de a legjobb barátom is… – mondja mély, kissé töprengő hangon.

Erik a titkos szeretőm, és már egy éve viszonyt folytatunk egymással. A kapcsolatunkról senki sem tud – sem a barátaim, sem a családom. Főleg nem Jeremy. És most már biztos vagyok benne, hogy így is fog maradni.

Egyszerűen képtelenek vagyunk egymás nélkül létezni. Ezért is döntöttünk úgy, hogy megszökünk. Hogy magunk mögött hagyunk mindent és mindenkit, hogy valahol máshol kezdjünk új életet – egy helyen, ahol végre nem kell bujkálnunk. Erik elfordítja a kulcsot, a motor halk morajlása betölti a csendes utcát. Az autó hangtalanul siklik a sötét úton, miközben az ablakon túl az ismerős környék lassan semmivé foszlik. Az ujjaim remegve markolják a kabátom szélét, de a szívem dobogása elnyom minden zajt. Ez a mi esélyünk, és tudom, innen már nincs visszaút.

3.
Az új családom
Kíra

A csomagjaimat gyors mozdulattal dobom be a csomagtartóba, és határozott mozdulattal lehajtom a fedelét. Egy pillanatra még körbenézek, aztán előre megyek, és beülök a volán mögé. A szívem a torkomban dobog, miközben az ablakon át a sötét utcát fürkészem. Csak remélni tudom, hogy nem bukom le.

Megszököm.

Ma hajnalban végre megteszem. Már az éjszaka közepén eldöntöttem, hogy nem fogom tovább bírni ezt a lelkiterrort. Az adrenalintól remegve fordítom el a kulcsot és kiállok a helyemről. Mendel autóját viszem magammal, mivel az enyém még mindig szervizben van. Direkt, mert Mendel nem akarja, hogy megszökjek. Csak arra nem számított, hogy én sokkal agyafúrtabb vagyok, mint Ő.

Kiérek az úttestre, és már nyomom is a gázt. Menekülni akarok, mielőtt bárki észrevenné, hogy eltűntem. Tudom, hogy nincs túl sok időm, de mégis meg akarom beszélni Dalmával a dolgokat. Kihangosítom a telefont, és tárcsázom őt. Pár másodperc múlva már hallom is a vidám hangját a vonal másik végéről.

– Szia! – köszönt bele vidáman.

– Szia, Dalma! – köszöntöm, majd egy mély levegőt veszek. – Figyelj, gondolkodtam a cserén. Most már tényleg nagyon elegem van!

Miközben beszélek, megállok a piros lámpánál. Az ujjaim idegesen dobolnak a kormányon, a ritmus egyre gyorsabb, mintha csak a szívem ütemeit utánoznám. Minden koppanás úgy visszhangzik a fejemben, mint egy dob, ami nem akar megállni. A szemeim folyamatosan a visszapillantó tükröt pásztázzák, az utcát fürkészem, de próbálok nem túl feltűnően viselkedni.

Aztán meglátom őket. A szívem őrült tempóba kezd dobogni, és azonnal elkap egy enyhe pánik.

– Basszus! –szitkozódom, miközben gyorsan befordulok az első adódó utcába, amint zöldre vált a lámpa.

– Mi az? –kérdezi Dalma a telefonban, érezve, hogy valami nincs rendben.

– Az idióta mostohabátyám, Mendel, és a haverja követnek engem! –dörmögöm idegesen, miközben még egy kanyart veszek, hátha lerázom őket.

Azonban pillanatok alatt rájövök, hogy hatalmas hibát követtem el. Egy zsákutcába hajtottam, ráadásul nincs innen kijárat.

– Akkor megadom a címem–mondja Dalma nyugodtan. –Úgy hallom, hogy nagy slamasztikában vagy. Leírom jó?

– Köszi, Dalma! De veled mi lesz? –kérdezem aggódva, miközben egyre közelebb látom Mendelt és a haverját a visszapillantóban.

– Inkább leteszem, jó? Vigyázz magadra! –búcsúzom és kinyomom a hívást.

Egyre közelebb érnek hozzám, és szinte a mellkasomba hasít a felismerés, hogy most nem fogom megúszni ezt a helyzetet. A stressz nyomása alatt a hátam csurom vizes, a bőrömön érezhető izzadság hűvös, ragacsos érintése emlékeztet arra, hogy sem test, sem lélek nem menekülhet el a helyzet elől. Mendel vigyorogva közeledik, mintha valami hatalmas vicc lenne ez az egész. Peti mellette sétál, ugyanaz az elégedett, önelégült vigyor az arcán. Kinyitom az ablakot, és mielőtt szóhoz jutnék, Mendel már be is hajol.

– Szia, bébi! –mondja pimaszul, és mielőtt még tiltakozhatnék, közelebb hajol, hogy megcsókoljon. Undorodva elhúzódom tőle, de ez csak még jobban felhergeli.

– Te szajha! –kiált fel, majd idegesen megkerüli a kocsit, kinyitja az ajtót és beül mellém. Peti meg kint álldogál és rágyújt egy cigire.

– Menj a fenébe! Miért üldözöl? Normális vagy? –kérdezem ingerülten, ahogy próbálom megtartani a távolságot köztünk.

– Látom, már megint meg akarsz szökni! – folytatja vigyorogva, miközben az ujjaival cirógatni kezdi a lábamat. Milyen jó, hogy január van és vastag farmer nadrágban vagyok. Szinte alig érzem az érintését. Mendel mintha beleolvasott volna a gondolataimba, a fülemhez hajolt és ezt duruzsolta:

– Vedd le a nacidat–búgja, és mielőtt bármit mondhatnék, hirtelen megragadja a tarkómat, és erővel az arcomhoz húzza az övét. Az ajkai keményen az enyémre tapadnak.

Mendel elkezd csókolózni velem, én pedig mindjárt hányni fogok. Fojtott undorral és dühvel lököm el magamtól.

– Fúj! –sziszegem, és a gyomrom felfordul.

Megtörlöm az ajkaimat, mintha így tüntethetném el a nyomát annak a mocskos csóknak, amit rám kényszerített. Mendel hátrébb húzódik, és megvetően rám mosolyog, mintha élvezné a helyzetet.

– Túl messzire mész... –mondom halkan, de a hangom remeg a dühtől. A kezem ökölbe szorul a kormányon. A fiú a kezemhez nyúl és lassan ki hámozza az ujjaimat a szorításból.

– Pedig csak játszani akarok. De választhatsz. Én vagy Peti... –biccent az ablak felé, ahol a pasi épp cigizik. A füst lassan gomolyog fel, és látom, hogy Peti vigyorogva néz vissza rám. A szemében ott van valami szórakozott érdektelenség, mintha ez az egész csak egy móka lenne neki.

Nem avatkozik be, de tudom, hogy ha úgy döntene, bármikor csatlakozna. Mendel arca közel hajol az enyémhez, szinte érzem a leheletét az arcomon. A szeme sötét, mélyen belém fúródik, mintha azt várná, hogy megtörjek. Pedig csak egy dolgot akar: szexet.

Egy ideje már fűzöget, és nyilvánvaló, hogy megfogadta: semmi sem állíthatja meg, hogy véghez vigye a tervét. Részben ezért is menekülök előle. A gondolataim kavarognak, tudom, hogy most kellene mozdulnom. De a testem merev. Mendel keze tovább simogatja az ujjaimat, ahogy lassan felém hajol. Az arca csak egyre közelebb és közelebb kerül, a szája már-már érinti az arcomat.

Egy pillanatra becsukom a szemem, és amikor újra kinyitom, látom, hogy mosolyog. A szívem zakatol a mellkasomban, az adrenalin pedig szétárad az ereimben.

– Ne aggódj, Kíra, nem lesz semmi baj… – suttogja halkan, közben érzem, hogy a bőröm alá kúszik a félelem. Lassan kezdi lehúzni rólam a kabátomat, közben a testem magatehetetlennek tűnik. Ezután Mendel a pulcsim alatt kezd matatni, és eléri a következő réteget is.

A kezével felkúszik a melltartómon, és belecsókol a nyakamba.

– Kérlek…-nyöszörgöm, közben pörög az agyam, hogyan meneküljek el.

Végül úgy teszek, mintha megadnám magam. Közelebb húzódom Mendelhez, mintha tényleg belemennék ebbe az egészbe.

Az ölébe mászok és tovább csókolom.

– Na ugye mondtam, hogy jó móka lesz? – kérdezi felhevülten.

Kéjes mosoly kúszik az arcomra, miközben mélyen a szemébe fúrom a tekintetemet, hagyva, hogy minden apró rezdülésemet érezze.

– Naná, csak eddig nem tudtam mit veszítek. – mondom neki megjátszva és tovább csókolom Őt.

Mendel keze a hátamra siklik, és leveszi rólam a melltartómat.

– Tudod…– folytatom. – Sosem gondoltam volna, hogy ez lesz…– közben felmérem az ajtókat.

A hátsó ajtó még nyitva van, talán ott kitudok szökni.

– Valóban? Én mindig is tudtam. Csak idő kérdése volt, hogy megtörj. – pihegi, és érzem, hogy matatni kezd a nadrágomnál.

Na most lett elegem belőle.

– Állj! –szólok rá. –Csak lassan…. –és ismét megcsókolom Őt.

Mendel megvonja a vállát, majd élvezettel visszacsókol. Minden porcikám tiltakozik, mégis muszáj megtennem. Különben ez a helyzet sosem ér véget, és én csak tovább őrlődöm a tehetetlenségemben. Erősen megfogom a fejét, és szorosan az ajkamhoz szorítom az övét. Mendel időnként felnyög a gyönyörtől, én pedig közben lassan elkezdek visszafelé számolni.

Három... kettő... egy!

Fogom magam és mit sem törődve Mendellel átmászok az üléseken. A pasi felkiált és utánam szól:

– Hé! Gyere vissza! –közben látom, hogy próbál kiszabadulni, ugyanis az előbb becsatoltam az övet. Ezzel időt nyerve magamnak. Az ösztön, ami eddig visszatartott, most kirobban belőlem. Kinyitom az ajtót, és pont ott szállok ki, ahol Peti áll.

– Baszki! –kiáltok fel és elkezdek menekülni.

Majd hirtelen megbotlok és Peti elkap. A könyökömmel egy gyors mozdulattal hasba vágom őt. A találat pontos, hiszen gyomorszájon találtam el. A fiú összerogy a fájdalomtól és a földön landol.

A következő pillanatban visszarohanok a kocsihoz, kicsatolom az övet, és egy határozott mozdulattal kirántom Mendelt az ülésről.

– Hé! – szól rám élesen, mire gondolkodás nélkül bemosok neki egyet. Az ütés olyan erős, hogy az orra azonnal vérezni kezd. Hálát adok az égnek, hogy annak idején elmentem önvédelmi tanfolyamra. Muszáj volt. A hülye mostohabátyám miatt.

Beülök a kocsiba és magamra zárom az ajtót. A kezem reszket, amikor a kulcsot elfordítom a gyújtásban, de nem várok. A gázpedálra taposok, és a kocsi előre száguld. Mögöttem hallom, ahogy Mendel dühösen kiabál, de már nem érdekel. A könnyek elkezdenek végig folyni az arcomon, a látásom elhomályosodik, de csak vezetek tovább. Az adrenalin még mindig lüktet a testemben, a szívem olyan gyorsan ver, mintha ki akarna ugrani a mellkasomból.

– Végre szabad vagyok! – motyogom magamnak, ahogy elhagyom őket. Az út előre nyúlik, és bár a jövő bizonytalan, egy dolog biztos: soha többé nem fogom látni Mendelt. Soha többé nem fogom érezni a szorítását, a hatalmát, amit megpróbált rám kényszeríteni. Soha többé nem kell azt hallgatnom, hogy el akarja venni az ártatlanságomat. Most már világos, miért nyomult rám ennyire – csak azt akarta, hogy lefeküdjek vele.

Kész hányinger ez a pasi.

Aztán hirtelen elkezdek hangosan nevetni. A tüdőm annyira szúr a nevetéstől, hogy egyszerre tör fel belőlem a sírás. Olyan abszurd ez az egész, hogy épp most sikerült kiszabadulnom a fogságából, de még mindig ott van bennem a félelem.

De tudom, hogy ez már a múlt. Soha többé nem fog Mendel zaklatni és fenyegetni. Peti pedig soha többé nem fog önelégülten vigyorogni rám. Bár való igaz – a bőröm még lángol Mendel érintésétől, –tudom, hogy ez a nyom idővel el fog múlni. Az anderalin lassan elapad, a testem pedig remegni kezd, és érzem, hogy a könnyeim megállíthatatlanul potyogni kezdenek. Érzem a megkönnyebbülést. A láncok, amik évekig fogságban tartottak, lassan leomlanak rólam. Aztán egy pillanatra félre állok és megnézem Dalma címét.

Lassan gurulok fel a kocsival a Rózsadomb egyik szűk utcáján, és eláll a lélegzetem. Hát, Dalma tényleg nem hazudott, amikor mesélt a családja otthonáról. A kanyarok után egyszer csak kibukkan előttem a hatalmas ház, mintha a Szép Házak magazinból lépett volna elő. Fényes kőfalak, üvegkorlátok, karácsonyfa izzókkal dekorálva, mintha egy festményt néznék. A fenyőfák lombjai között, a dombon egyenesen a városra látni – olyan panoráma, amit csak filmekben lát az ember.

Amikor a kapuhoz érek, lelassítok és megállok. Mély levegőt veszek, majd kikapcsolom az övet. Egy pillanatra habozom, de aztán kiszállok az autóból. Lassan sétálok a kocsiból a kapuig, minden lépésnél egyre jobban érzem, hogy ez az élet nem az enyém. Még sosem jártam ilyen helyen, és most a saját lábammal taposom a gyönyörű, tisztára sepert járdát. A kerítés mögött rejlő kert... Olyan, mint egy álom. A fű annyira zölden és tökéletesen állt, hogy szinte bűn volna rálépni. Még az olvadt hó alatt is gyönyörűen csillog a műfű. A letakart kerti bútorok rendezetlen vonalai között megpillantom a medencét, amit szintén letakartak, mintha türelmesen várna a használatára. A látvány valami különös nyugalmat áraszt, és önkéntelenül is elégedetten felsóhajtok. Legalább egy hétig az enyém ez a hely – ez a kis sziget, ami távol tart mindentől, ami rossz.

Már épp készülök megnyomni a csengőt, amikor valaki megszólít a hátam mögött.

– Dalma! Hát megjöttél? – hallom a hangot, és hirtelen megriadok.

Hátrafordulok, és egy középkorú nő áll előttem, a kapunál. Azonnal végigmér, mintha valami különös jelenség lennék.

– Mi ez a gúnya rajtad? –majd összeráncolja a homlokát. Hirtelen ledermedek.

Nem ismerem ezt a nőt, így fogalmam sincs, ki lehet, de nyilvánvaló, hogy engem Dalmának hisz. A gyomrom összerándul. Mit mondjak? Próbálom kitalálni, miért nem tűnt fel egyből, hogy összekevert minket, de aztán eszembe jut: basszus, tényleg, hát ikrek vagyunk! Még sosem voltam ilyen helyzetben, és ez az egész kezd túl valóságosnak tűnni.

– Bocsi... izé…–motyogom, próbálva kitalálni a nevét.

– Böbe vagyok, tudod jól. –fedd meg a nő, a hangja csípős és fáradt. –Mit ittál, lányom? Már megint valami buliból jössz?

Ismét felszalad a szemöldöke. A szavai úgy csengenek, mintha ez mindennapos lenne Dalmával. Ránézek a nőre, aki egy szürke téli kabátot visel, fején egy kötött sapka díszeleg. Nem tudok mást tenni, így elmosolyodom, majd megvonom a vállam. Lehet, hogy így szokta Dalma is csinálni? Nem tudom, majd kiderül, ha rám szólnak valami szokatlan dolog miatt.

– Hát, tudod…–motyogom, és úgy teszek mintha tényleg egy buliból jöttem volna vissza. Böbe felsóhajt, majd kinyitja a kaput.

– Fogadjunk, hogy a kulcsot is elhagytad. Különben nem álldogálnál itt, mint egy hajléktalan. Na, gyere be, mielőtt valaki meglát. A szüleid még nincsenek itthon, és nem szeretném, ha lebuknál.

Hosszas leszidás után végre megkegyelmez, és beenged. Kezdem egyre jobban csípni ezt a nőt. Szerintem jól ki fogunk egymással jönni.

– Köszönöm Böbe! –hálálkodom és szélesen rámosolygok.

Belépek a kapun, és egy pillanat alatt elkap a hely varázsa. Mintha egy másik dimenzióba léptem volna. A ház előtti térség egyszerre elegáns és grandiózus. Böbe közben tovább beszél hozzám, de az agyam elkalandozik, ahogy a környezetet bámulom. A hatalmas kőlépcső, ami az ajtóhoz vezet, a szökőkút a kert sarkában, az óriási medence, amit az előbb láttam, mintha csak a kert ékköve lenne. Minden olyan rendezett és tökéletes, hogy az egész inkább hasonlít egy kiállítás díszletére, semmint egy otthonra. Mintha a legapróbb porszem vagy egyetlen elmozdult tárgy is megtörné ezt a hibátlan harmóniát.

Valóban itt lakik Dalma? Mert alig hiszem el. Böbe kinyitja az ajtót, és én belépek a házba. Már az előszoba is lenyűgöző. Márványburkolat, hatalmas tükör a falon, mellette egy üveg dohányzóasztal. Nem tudom, hol kezdjem, mit nézzek először, annyi minden van, ami elragadja a figyelmemet.

– Na, mi van veled, Dalma? Olyan furcsa vagy ma! –jegyzi meg Böbe, miközben becsukja az ajtót mögöttem.

– Semmi különös, csak... fáradt vagyok. –vágom rá gyorsan, próbálva lazának tűnni. Nem akarom, hogy észrevegye, mennyire idegen itt lenni.

Az egyik kezemet végighúzom a fal mentén, mintha meg akarnám érinteni ezt az új életet. A tudat, hogy Dalma ebben a lenyűgöző környezetben nőtt fel, egyszerre csábít és frusztrál.

A bámészkodásomat Böbe töri meg, ahogy hirtelen mellém lép, és megköszörüli a torkát.

– Gyere, egyél valamit – biccent a konyha felé, én pedig követni kezdem őt.

Leülök az egyik bárszékre, és végigsimítom a márvány pultot. Az egész hely annyira különbözik attól, amiben én éltem eddig. A nevelőszüleim otthona szerény volt, tele zsúfolt bútorokkal és állandó zajjal. Itt pedig minden csendes, tiszta és fényűző. Egy pillanatra elmerülök ebben a gondolatban, és azon tűnődöm, miért nem kerültem be én is ebbe a luxus életbe? Mikor és hogyan szakítottak el a nővéremtől?

De a legnagyobb kérdés az egészben: miért választottak minket külön? Remélem itt könnyebb lesz kiderítenem az igazságot. Böbe visszatér egy pohár vízzel, amit hálásan elfogadok. Ahogy iszom, egyre inkább érzem, hogy ez a szerep, amit most eljátszom, több annál, mint egyszerű csere. Ez egy lehetőség. A lehetőség arra, hogy megtapasztaljam mindazt, amit soha nem kaptam meg.

De vajon meddig tudom fenntartani ezt a látszatot?

– Gyermekem, amíg iszol, addig készítek neked egy szendvicset – mondja most már oldottabb hangulatban.

– Köszönöm – bólintok.

– Fura vagy, lányom. Máskor azt szoktad mondani, hogy „Böbe, felőlem bármit csinálhatsz nekem, csak ne legyen szénhidrát” – idézi, és közben halvány mosollyal rám néz. – Azt javaslom, hogy menj a fürdőszobába, és mérd meg a lázad – teszi hozzá, miközben a hűtő felé indul, és elkezdi kipakolni a hozzávalókat.

– Jól van – vigyorgok rá, és elindulok, de nem lázat mérni, hanem felfedezni a házat.

4.
Ha hiányzik egy ölelés, akkor miért ne?
Dalma

A zene félhangosan duruzsol a hangszóróból, kellemes háttérként a gondolataimhoz. Közben ropit rágcsálok, mert egyszerűen imádom a sós nasikat – csak a pattanásaim nem osztják a lelkesedésemet. A mogyoróról pedig tényleg le kellene szoknom, mert attól csak még rosszabb lesz a helyzet. Pedig az előbb is megettem egy fél zacskóval, amit Erikkel osztozva tüntettünk el.

Aztán ahogy tovább haladtunk, furcsa zajokra lettünk figyelmesek.

– Mi ez? Te is hallod? –nézek rá rémülten, a kezem remegni kezd, és az ölemből hirtelen kicsúszik egy szem ropi. Gyorsan lehajolok, felkapom a földről, és visszadobom a zacskóba, de közben a fülem még mindig a zajra figyel.

Erik továbbra is mozdulatlanul néz előre, mintha meg sem hallotta volna a kérdésemet. Csak egy legyintéssel int felém, és halkan odaszól:

– Semmiség.

Azzal feljebb tekeri a fűtést, mintha ezzel is elterelné a figyelmet. Az arca rezzenéstelen, de valami a mozdulataiban, ahogy az elektromos műszerfalhoz nyúl, elárulja, hogy ő sem teljesen nyugodt. Nekem pedig kezd melegem lenni, így ledobom magamról a pulcsimat. Nem tudom, hogy az idegességtől, vagy fűtéstől, vagy a vágytól érzem ezt. Szerintem mindhárom benne lehet a pakliban. Egy kis idő múlva a kocsi egyre jobban lassulni kezdett, így Erik irányt váltott és letértünk az útról. A férfi ingerülten szállt ki a kocsiból, majd bevágta az ajtót és a motorházhoz sietett. Én csendben maradtam, és figyeltem, ahogy matatni kezd, közben megtörli a homlokát.

Szerintem nem jött rá, hogy mi lehet a baj. Egy ideig türelmesen várakoztam az anyósülésen, majd, amikor már kezdtem unni a dolgot, kiszálltam, és mellé léptem.

– Mi a baj? –kérdeztem tőle, miközben összefontam a karomat a mellkasom előtt.

– Nem tudom–morogta, majd tovább kotorászott a motor körül. Láthatóan ideges volt, amiért nem találta meg a hibát.

Én meg gondoltam egyet és levettem a pulcsimat a derekamról. Erik szeme pedig felcsillant, és elismerően csettintett a nyelvével.

– Ez igen! De mégis mit művelsz? Nem fogsz megfázni? – kérdezte vigyorogva, miközben továbbra is a motorház fölé hajolt. Láttam, hogy a szeme sarkából engem figyel, bár úgy tett, mintha teljesen lekötné, amit csinál.

Szó nélkül arrébb toltam, és magam hajoltam a motorháztető alá.

– Hallod? Pólóban vagy. Itt meg mínusz 5 fok van. – mondta, érezhetően aggódva.

– Egy kis nátha még belefér. Szerintem ez inverter meghibásodás –mondtam határozottan és felemelkedtem.

Erik egy pillanatra elhallgatott, majd féloldalasan rám nézett, mintha azon gondolkodna, vajon komolyan beszélek-e.

– Honnan tudod? – kérdezte.

– A mostoha nagybátyám autószerelő, és már az elektromos autók szervizelésében is otthon van. Kislányként mindig ott lógtam vele a garázsban. Néha még hagyta is, hogy segítsek neki. – vontam meg a vállam, ahogy a nosztalgia halvány mosolyt csalt az arcomra.

– Imádlak! – mondta, és egy gyors, de szenvedélyes csókot nyomott az ajkamra. Még mielőtt reagálhattam volna, előkapta a telefonját, és már tárcsázott is. – Akkor felhívom az autószervizt! – közölte vidáman, és kicsit eltávolodott tőlem.

Hallottam, ahogy a vonal másik végén valakivel beszél, és csak némán figyeltem.

Pár perc elteltével Erik arca elkomorodott, és éreztem, ahogy a feszültség szinte tapinthatóvá válik körülötte. – Akkor három nap – mondta bosszúsan a telefonba, miközben a szabad kezével a halántékát masszírozta. – Igen, jól hallottam. Rendben. Köszönöm. Viszonthallásra!

Miután letette a telefont, egy pillanatra csak bámulta a készüléket, mintha remélte volna, hogy az imént hallott szavak megváltoznak. Összenéztünk. Nem kellett kimondanunk, mert mindketten pontosan tudtuk: három nap alatt képtelenség odaérni Lillafüredre. Az időnk egyszerűen túl szűkös volt.

– Ez most komoly? – kérdeztem hitetlenkedve. – Tényleg három nap múlva mehetünk csak tovább? – közben a homlokomat ráncoltam.

Erik bólintott, miközben idegesen a hajába túrt.

– Igen, sajnos – sóhajtotta keserűen.

– Mi legyen? – tártam szét a karomat.

Idegesen nekidőltem a kocsinak, és úgy éreztem, hogy teljesen füstbe ment a tervünk. Oda a romantikus hétvégénk, és nem tudok minőségi időt tölteni Erikkel. A férfi felé fordultam, aki még mindig magában őrlődött. Majd kitaláltam egy huncut ötletet.

– Ezt már nem tudom felvenni – mutattam neki a pulcsimat, amelyet még mindig a kezemben tartottam.

Erik elvigyorodott, és pajkosan rám nézett.

– Te tényleg nem vettél fel melltartót? – kérdezte.

Magamra néztem, és elvigyorodtam.

– Ööö… Ja, úgy tűnik – mondtam ártatlan mosollyal, majd lazán a nyakába fontam a karomat.

– Inkább menj, öltözz fel, mert még a végén megfázol. Komolyan mondom – mondta sürgetően, majd homlokon csókolt. A szívem ettől a gesztustól kihagyott egy ütemet. Erik mosolyogva megrázta a fejét, miközben én a kocsi hátsó ülésén heverő táskámhoz sétáltam.

Elővettem egy pulóvert, és gyorsan felhúztam magamra. Amint felöltöztem, Erik odalépett hozzám, és hátulról átölelt. Melegség áradt szét bennem, miközben a karjai körém fonódtak, majd éreztem, hogy az ajkai a nyakamat érintik.

– Gyere, üljünk be – búgta lágyan a fülembe, és ezzel finoman megszorította a kezemet.

Bólintottam, és együtt beültünk a kocsi hátsó ülésére. Miután becsukta maga mögött az ajtót, egy pillanatra csend telepedett ránk. A külvilág zúgása már rég elhalt, és csak az erdő halk neszei hallatszottak körülöttünk. Erik az egyik kezével végigsimította az arcomat, mialatt az ajkai enyhén szétnyíltak.

– Sajnálom, hogy így alakult… – mondta, alig hallhatóan, bűntudattal átszőve minden egyes szót. Felém hajolt, mozdulata lassú és bizonytalan volt, mintha attól félne, hogy nem fogadom el a bocsánatát.

– Nem a te hibád. – lehelem az ajkaira, majd megcsókoljuk egymást. Éreztem a melegségét, ahogy az arca az enyémhez simult, és az ajkai gyengéden a nyakamra siklottak.

– Szeretnél még itt maradni velem? – kérdezte halkan, és gyengéden a fülembe harapott.

– Igen – suttogtam vissza, és Erik mosolyogva tovább csókolt.

– Helyes. – aztán az egyik kezével átfogta a derekamat, és fekvő pozícióba helyezett. Egy pillanatra találkozott a tekintetünk. Ebben a sötétségben csak az ő szemei világítottak. Meleg, barnás árnyalatúak voltak, mintha a tél sem lenne képes befagyasztani bennük azt a titokzatos tüzet, amit mindig is szerettem benne.

Erik erre közelebb hajolt, és olyan lassan hámozott ki a ruhából, hogy szinte belevesztem az időtlenségbe. Az ablaküvegen keresztül látni lehetett, ahogy a hópelyhek egyre csak halmozódnak, de most semmi sem számított, csak mi. Éreztem, ahogy a szívem egyre gyorsabban ver, és minden porcikámmal magamba szívtam a pillanatot.

Erik vett egy mély levegőt, majd végre megszólalt.

– Szeretlek Dalma! –majd az ajkai ismét az enyémre találtak, és egyre hevesebben csókolt.

Egyetlen szavával teljesen kizökkentett. A szívem dobogása szinte fülemben lüktetett, a gyomromban pedig egy furcsa, kellemes vibrálás keveredett az izgatottsággal. Nem számítottam rá, nem most, nem itt, mégis valahogy minden annyira természetesnek érződött. Mintha ez a pillanat helyrehozott volna mindent, ami eddig bizonytalan volt.

– Én is téged. –suttogtam végül, és éreztem, ahogy egy könnycsepp szökik a szemembe. Nem a bánat könnye volt, hanem a megkönnyebbülésé.

Hiszen egy éve bujkálunk és mindig keresni kell az alkalmat, hogy együtt lehessünk. Most pedig mi történik? Lerobbanunk a semmi közepén. De mielőtt teljesen elmerülhettem volna ebben a momentumban, a távolban hirtelen feltűnt az autómentő fénye, és a varázs azonnal megtört.

– Na végre! –mondja megkönnyebbülten a férfi és csókot nyom a számra. –Csak ide találtak!

Erik lassan elhúzódott, a szemében még ott csillogott az a valami, amitől belülről megremegtem. Egy pillanatra mozdulatlan maradtam, képtelen voltam levenni róla a tekintetemet. A levegő hirtelen túl nehéznek tűnt, mintha minden lélegzetvétel egyre jobban összeszorítaná a mellkasomat.

Erre ő szó nélkül felkapja a pulcsiját, és kiszáll az autóból. Én csak bámulok utána, ahogy a romantikus együttlétünk egyetlen pillanat alatt foszlik semmivé. A segítség ugyanis épp most érkezett meg. A sofőr kiszállt, és széles mosollyal közelített.

– Ilyen hideg időben csoda, hogy bírtátok! – mondta vidáman, és benézett az ablakon. –Látom veled van a lány is. –a tekintete végigfutott rajtam, és éreztem, hogy máris megfeszülök.

Utálom, ha bámulnak, mintha valami kiállítási darab lennék.

– Ő a barátnőm. –feleli Erik. –Nos, merre van a legközelebbi motel?

A szívem hevesebben kezd dobogni, ahogy elönt egy jóleső melegség. Viszont a fószert még mindig én érdekeltem.

– Nem fázik a kicsike? Eléggé morcosan néz ki – vigyorgott rám, a hangja annyira irritálóan negédes volt, hogy beljebb húzódtam az ülésen.

– Ne törődjön a barátnőmmel, majd én megoldom. Az előző kérdésre várom a választ. –mondja határozottan.

– Van itt egy motel nem messze, az út végén balra. –feleli. –De mondom, mostanság alig van ott vendég, lehet, hogy nektek kell majd egy kis meleget csinálni. –vigyorgott újra, de most már Erik felé, aki egy kicsit sem reagált a férfi erőltetett jókedvére.

– Pattanjatok át, tubicáim! Elviszlek titeket! – ajánlja fel a férfi, miközben széles mosollyal kinyitja az ajtót.

Kelletlenül szállok ki a kocsiból, és azonnal jobban összehúzom magamon a kabátot, ahogy a hideg levegő az arcomba csap. Szúrós pillantást vetek a férfira, és igyekszem nyugodt maradni, bár a helyzet továbbra is kényelmetlenül feszültté tesz. Erik közvetlenül mögöttem lépked, és mielőtt beültünk volna, hirtelen magához húzott, és gyors csókot nyomott a számra.

Útközben a pasi elkezdett mesélni magáról, pedig még csak megsem kértük.

– Tudjátok, nekem is van feleségem – kezdte, mintha ezt magától értetődőnek kellene tartanunk. A hangjában ott bujkált valami megmagyarázhatatlan könnyedség, mintha ez a vallomás semmit sem jelentene. – De már régóta nem olyan a kapcsolatunk, mint régen. Elhidegültünk egymástól… ha értitek, mire gondolok – tette hozzá, és Erikre nézett, aki próbált közömbös maradni. Az apró mozdulat, ahogy lesütötte a szemét, mégis mindent elárult.

– Szóval fiam, nagyon vigyázz erre a lányra. –fordult végül felém, de ezúttal Eriknek címezve a mondatát. –Hiszen gyönyörű lány! –ez a megjegyzés ismét kényelmetlenül érintett, és reflexszerűen elfordítottam a fejem, mintha valami érdekeset látnék az ablakon túl. Erik érezte a feszültségemet, és azonnal reagált.

– Hagyjuk már ezt, jó? –mondta hűvösen a sofőrnek. –Inkább meséljen valami mástól, vagy kapcsoljuk be a rádiót. – dünnyögte.

– Hé, nyugi, haver! –próbált viccelni a férfi, de Erik szeme villámokat szórt, így a sofőr végül elhallgatott. Megkönnyebbültem, amikor végre csend lett.

Az út a motelig végtelennek tűnt, de végül megérkeztünk. Amikor kiszálltunk a kocsiból, a frissen hullott hó lágyan ropogott a talpunk alatt. Nagy nehezen elcipeltük a cuccokat a bejáratig, majd megálltunk az ajtónál. Ahogy beléptünk az előtérbe, szinte elállt a lélegzetem. A sofőr korábban tréfálkozott, hogy valami lepukkant, elhagyatott helyre visz minket, és én már szinte el is hittem, hogy igaza lesz.

A fa lambériával borított falak barátságos melegséget árasztottak, mintha egy eldugott hegyi menedékbe érkeztünk volna. Az egész helynek olyan otthonos hangulata volt, amit első pillantásra beleszerettem. A szoba közepén egy masszív, kézzel faragott asztal állt, a sarokban egy pihe-puha szőrmével borított fotel várta a megfáradt vándort. De a legjobban a kandalló ragadta meg a figyelmemet, amely már be volt gyújtva, a tűz lágy ropogása szinte azonnal megnyugtatott.

Erik csipkelődve megjegyezte:

– Biztos sajnálta volna, ha valami rozoga helyre visz téged.

Felhúztam a szemöldököm, és a pasira gondoltam, aki egész úton zavarba hozott a bámulásával.

– Nem bírtam, ahogy engem bámult. Totál feszengtem tőle! –forgattam a szemem.

Erik mosolyogva közelebb lépett, átölelte a derekam, majd játékosan bele súgott a fülembe:

– Ha felmegyünk, akkor jól végigmérlek téged centiről centire, ráadásul ruha nélkül. Mit szólsz hozzá?

Erre kacéran felnevettem, és egyenesen a szemébe néztem.

– Begerjedtél, mi? –kérdeztem tőle mosolyogva, miközben megsimogattam az arcát.

Ő pedig azonnal beleharapott a fülembe, és az érintése felgyújtotta bennem azt a rejtett vágyat, amit mindig is éreztem iránta.

– Egyébként meg az ötlet nagyon tetszik – suttogtam, egy kis huncutsággal a hangomban.

Épp ebben a pillanatban jelent meg a recepciós lány, aki mosolyogva és készségesen segített nekünk bejelentkezni három éjszakára. Erik gyorsan átvette a kulcsokat, én pedig igyekeztem elfojtani a belülről feszítő izgalmat. Miután megkaptuk a szobát, felkaptuk a cuccainkat, és elindultunk felfelé a lépcsőn. A vastag, fa lépcsők minden lépésnél halk nyikorgással jelezték, hogy mennyire régiek, de egyben biztosak is.

A szoba ajtaját kinyitva a kandalló melege egyenesen az arcunkba csapott, mintha üdvözölni akarna minket. A hely maga egy mesebeli erdei kunyhóra emlékeztetett. A falak vastag gerendákból álltak, amelyek évszázadok óta ott állhattak. A bútorok mind kézzel készített darabok voltak, mintha egy művész kezei közül kerültek volna ki. Az ágy nagy, királyi méretű volt, vastag takarókkal és párnákkal borítva, amik egyetlen pillantásra is kényelmesnek tűntek. Az ablakokon vastag függönyök lógtak, amik elzárták a külvilágot és a szobát egyfajta elzárt, titokzatos hellyé varázsolták. Már most belezúgtam ebbe a szobába. Lehet, hogy a sors akarta, hogy ide kerüljünk.

Erik letette a cuccokat a földre, én pedig közelebb léptem a kandallóhoz. Azonnal éreztem, ahogy a tűz melege körülölel, és elégedetten sóhajtottam fel.

Miközben a tűz lángjaiba meredtem, hallottam, ahogy Erik bezárja az ajtót mögöttünk. Halkan a kanapé felé sétált, és lassan kezdte levenni magáról a pulcsiját. Oldalról figyeltem, ahogy az anyag felfedi kidolgozott izmait. Olyan könnyedséggel mozgott, mintha minden mozdulata csak nekem szólt volna. Elkaptam a tekintetem a tűzről, és Erik felé fordultam. A pillantásom találkozott az övével, és abban a pillanatban tudtam, hogy mindketten ugyanazt érezzük.

Erik elmosolyodott, majd közelebb lépett, és gyengéden magához húzott. Hirtelen mindketten megadtuk magunkat a pillanatnak, és együtt zuhantunk a puha, fehér szőnyegre. Ahogy néztem őt, láttam a szemében azt a mély szerelmet, amit talán sosem tudnék szavakba önteni. A férfi kisöpörte a hajamból az egyik kósza tincsemet, és felém hajolva megcsókolt. Átfogtam a nyakánál és szorosan magamhoz öleltem őt. Soha nem akarom elengedni.

Örökre így akarok maradni.

Erik eltávolodik, majd féloldalt lefekszik mellém, és az ujjaival elkezdi cirógatni a testemet. A gondolataim lassan szerte foszlanak, már nem marad más, csak a jelen, csak az ő érintése, az illata, a bőrének a melege. Ajkai alig érintik az enyémet, mégis minden porcikám beleremeg.

Erik lassan elindul és felfedezi a többi testrészemet is. A nyakamtól kezdve egészen a szeméremdombomig. Halkan nyögdécselek, és próbálom átadni magam ennek a pillanatnak. Már többször csináltuk ezt, mégis újdonságként hat rám ez az egész.

– Imádom minden részedet... –lehelte a bőrömbe, én pedig a szavaitól menten meggyulladtam.

Aztán az ölemhez ért, és lassan lecsúsztatta rólam a fehérneműt, majd félre dobja. Beharapom az ajkaimat miközben a csípőmre helyezi a kezét. Reszketve kifújom a levegőt, mért tudom, hogy mi fog történni. Erik az egyik kezével elkezd köröket rajzolni a szeméremdombomon, majd lassú mozdulattal a csiklómra téved. Majd gyengéden elkezd masszírozni, amitől mennyei borzongás fut végig rajtam.

– Uh… – nyögök fel, miközben érzem az ölemben gyűlő feszültséget, ami szinte elviselhetetlen. A légzésem egyre szaggatottabb, és nem tudom visszatartani a remegést.

– Nagyon forró vagy... –szólal meg rekedten, és minden szó, amit kimond, egy újabb szikra, ami lángra lobbant.

Újabb nyögésre nyitom a szám, majd kifújom a levegőt. Vergődni kezdek, és egyre jobban eláraszt az izgalom és a feszültség. Aztán összerándul a combom, és érzem, hogy máris nedves vagyok.

– Erik… – ejtem ki alig hallhatóan, mintha csak neki szólna az utolsó önuralmam maradéka. A szavak közé vágy és feszültség vegyül, és érzem, hogy a testem már teljesen átadta magát az érzelmeknek.

A kandalló fénye játszik rajtunk, halvány aranyszínnel világítja meg a bőrünket, és mintha minden mozdulat egy lassított film lenne.

– Igen drágám? Mit szeretnél? Csak mondd ki! –hajol a fülemhez, és gyengéden beleharap. Alig jutok szóhoz, majd nagy levegőt veszek, és végül kinyögöm:

– Csinálj velem, azt, amit akarsz, csak ne kínozz.

Erik némán rám mosolyog, majd a fülem mögé simít egy hajtincset. A keze óvatosan indul el, lassan végigjárja a testem minden vonalát, míg végül megáll a puncimnál.

– Valóban ezt akarod? –kérdezi lágyan, majd érzem, hogy belém mártja az egyik ujját.

A hüvelyem megfeszül, közben az egész testem megrándul.

– Igen... Igen... – nyöszörgöm elhaló hangon, ahogy a testem már alig bírja tovább.

– És ezt? –majd a következő ujját is belém mártja.

Megint összerándul a testem.

Erik szeme csillog, ahogy rám néz, és a pillantása többet mond minden szónál. Az érintése egyszerre gyengéd és határozott, mintha pontosan tudná, mire vágyom, még mielőtt én magam kimondanám.

– Csak lassan a testtel, bébi – figyelmeztet egy pimasz mosollyal, majd a szemembe néz, és miközben a tekintetünk összefonódik, óvatosan az ölemhez siklik. Amint a nyelvével hozzám ér, egyetlen mozdulattal felkorbácsolja az érzékeimet.

– Ah! – szakad ki belőlem, ahogy az érintése megrázza a testemet.

– Vajon azért kapkodod a levegőt, mert annyira akarsz engem? Vagy talán azért, mert elvesztetted az önuralmad? – duruzsolja fojtott hangon, én pedig egyre hangosabban nyöszörgök.

– Hadd halljam, hogy jó neked? – a nyelve újból végigsiklik rajtam, és minden mozdulatával tovább sodor a vágy őrületes határára.

A választ azonnal megkapja, mert olyan hangosan kiáltok, hogy attól félek, még a szomszédok is meghallják. Bár titkon remélem, hogy nincsenek szomszédaink.

– Erik! – nyögöm ki, miközben érzem, ahogy a hasamban gyűlő forróság egyre közelebb sodor az orgazmus küszöbéhez.

– Az a nevem – válaszolja, és szinte látom a mosolyt az arcán.

Istenem! Hogy tud még ilyen intim pillanatban is viccelődni? Az ereimben száguld a vérem, és a pulzusom egyre magasabbra szökik. Szinte levegőért kell kapkodni, amikor a fogával szívogatni kezdi az amúgy is érzékeny csiklómat. Az összes idegvégződésem elzsibbad, majd azonnal elhomályosodik körülöttem a világ. A szoba forogni kezd velem, és egy földöntúli orgazmus söpör át végig rajtam. A testem megfeszül, és enyhén magamhoz szorítom Erik fejét, és elkiáltom magam.

A férfi nem hagyta, hogy lecsillapodjak, így azonnal belém hatolt. Olyan csillagokat láttam, hogy azt hittem mindjárt végem lesz.

– Erik! –szólítom újra a nevén, és Ő elkezd lökdösni a farkával. Erősen belé kapaszkodom, és a mellkasomat elönti a forróság és a bizsergés. A férfi egyre erőteljesebben mozog bennem, végül olyan pontot talál el, amiről nem is tudtam, hogy létezik. A kezemmel lenyúlok a csiklómhoz, hogy szédítő magasságokba emeljem ezt az élvezetet. Erik, mintha tudná, mi következik, elkapja a kezemet, és megcsókol, mielőtt a tetőpontra érnék.

Ez az érintés elegendő ahhoz, hogy másodszor is átéljem az extázist; a testem elernyed, és szinte beleremegnek a pilláim. Remegés fut végig a testemen, és a gyönyör végül magával hozza a megkönnyebbülést. Ahogy a szoba ismét visszanyeri formáját, lassan magamhoz térek.

Erik keze még mindig a derekam alatt pihen, és kielégülten mosolyog rám. Reszketek, de nem a hidegtől. Reszketek, mert ez a férfi olyan mélységekbe taszított és olyan magasságokba emelt, amelyeket nélküle talán sosem ismertem volna meg.

Ez nem csak testi volt, ez valami több, valami, amit szavakkal nehéz kifejezni. Mély lélegzetet veszek, és érzem, ahogy a mellkasom szinte vibrál a gyönyörtől, ami még mindig ott lüktet bennem, mint egy el nem múló emlék.

Erik tekintete mélyen az enyémbe fúródik, és abban a gyönyörű szempárban most is ott van az a tükröződő csodálat, amitől mindig elgyengülök. Keze finoman az arcomra simul, ujjai gyengéden siklanak végig a homlokomtól az államig.

– Mitől vagy ilyen gyönyörű? – kérdezi lágyan, miközben az ajka finoman az enyémhez ér egy gyengéd csókban.

– Tőled – válaszolom halkan a csók után, majd az arca vonásait simítom végig ugyanazzal a gyengédséggel.

5.
Miért ne tehetném?
Kíra

Reggel, amikor felébredek Dalma szobájában, egy pillanatra még mindig azt hiszem, hogy álmodom. Az ébredés ködén keresztül nehezen fogom fel, hogy tényleg itt vagyok, ebben az elképesztően tökéletes világban. Az ágyból lassan felülve körbepásztázom a szobát. Az egész hely annyira makulátlan és elegáns, mintha egy luxusmagazin oldalai elevenedtek volna meg körülöttem.

Dalma egyszerűen mindennel rendelkezik, amire egy lány csak vágyhat: drága dizájner ruhák lógnak a szekrényében, a polcokon menő táskák sorakoznak, és a komód tele van elképesztően drága parfümökkel. A sminkkészlete valóságos kincsesbánya – olyan termékekkel, amiket eddig csak sminkvideókban láttam. Óvatosan kinyújtom a karomat, és leveszem az egyik parfümöt a polcról. Miss Dior – az illatáról már hallottam, és pontosan tudom, hogy ez nem egy hétköznapi darab. Ráadásul borsós ára is van.

Gyorsan hátrapillantok, nehogy valaki meglássa, mit csinálok, aztán egy kicsit a nyakamra fújok. Az illat finom és elegáns, egy pillanatra úgy érzem, mintha én is a luxus része lennék. Oldalra pillantok, és meglátom a komódot az ablak mellett. Lassan odalépek, és elmerülök a sminkek között. Színek, textúrák, illatok – ez szinte tökéletes. Azt sem tudom, hova nyúljak először.

A kezem már majdnem eléri a sminkpalettát, amikor hirtelen nyílik az ajtó. A zaj olyan váratlanul ér, hogy szinte kiesik a paletta a kezemből. Egy lány lép be. Az arcán meglepettség és némi gyanakvás keveredik, miközben végigmér. Az arcát látva rögtön sejtem: ő Tita, Dalma mostohahúga.

– Ugye tudod, hogy ma suli van, és készülnöd kéne? – kérdezi mosolyogva.

Hirtelen elvörösödöm, és ügyetlenül visszateszem a palettát a helyére. Először értetlenkedve nézek rá, aztán belém csap a felismerés: hétfő van. Persze, hogy iskolába kell menni, de Dalma világának varázsa annyira magával ragadott, hogy teljesen megfeledkeztem a valóságról.

– Tényleg – sóhajtom. Az izgatottságom kissé elillan, ahogy belegondolok, hogy iskolába kell mennem. Sosem jártam magániskolába, fogalmam sincs, milyen lehet.

A lány összehúzott szemmel vizslat, mintha nem értené, mi bajom ezzel.

– Nem szoktál ilyen csalódott lenni. Mi a gond? Hiszen ott vannak a csajok is: Detti és Árven! – mondja vidáman.

A fejem kissé megemelem, de belül teljes a pánik. Fogalmam sincs, kik ezek a lányok. Dalma barátnői lehetnek, de én semmit sem tudok róluk.

– Igen, tudom – motyogom, mintha tényleg emlékeznék rájuk, aztán sietve próbálok úgy tenni, mintha nem aggódnám túl az egészet. Gyorsan benyúlok a szekrénybe, és találomra választok egy blézert meg egy farmert. Az egyszerű, mégis stílusos ruhák tökéletesen illenek Dalma képébe, de szerencsére elég kényelmesek ahhoz, hogy én is jól érezzem magam bennük.

Felhúzom a ruhákat egy pólóval, majd a tükör elé állok, hogy sminkelni kezdjek. A kezem remeg, ahogy szorgosan kenegetem az arcomat a különféle korrektorokkal és púderekkel. Próbálom pontosan lemásolni Dalma sminkjét, amit múltkor mutatott. Épp egy halvány rózsaszín rúzst veszek a kezembe, amikor megérzem a telefonom rezgését. Dalma hív. Micsoda véletlen – vagy talán megérzés? Ahogy rápillantok a kijelzőre, elmosolyodom. Valahogy éreztem, hogy keresni fog.

Azonnal kinyomom a hívást. Nem szeretnék egyből lebukni.

Visszatérek a sminkeléshez, de alig pár perccel később újra rezeg a telefon. Ezúttal egy üzenet érkezett:

„Szia! Lehet, hogy két hétig kéne tartanod a frontot. Elakadtam útközben, de nincs baj, minden rendben van. Puszi! D.”

Egy pillanatra megállok, és elmosolyodom. Szóval még két hétig maradhatok Dalma bőrében? Kezd egyre inkább úgy tűnni, hogy ez a helyzet sokkal jobban alakul, mint először gondoltam. Eleinte kissé feszélyezett voltam, de most már kezdem élvezni ezt az életet. Dalma világa varázslatos, tele izgalmas lehetőségekkel és olyan dolgokkal, amik számomra korábban elérhetetlenek voltak.

– Dalma! –hív egy női hang lentről, én pedig felkapom a táskámat, és lesétálok az emeletről.

A konyhába lépek és valami kellemes nyugalom önt el. Itt legalább nincs semmi felesleges zaj, csak a hűtő halk zümmögése kíséri a gondolataimat. Körülnézek és élvezem a gyönyörű konyha látványát. A pillanatot Sára töri meg.

– Szia, kincsem! Megint el kell vinned Titát a kocsiddal. Tudod, hogy apád elment a szokásos üzleti útra! – mondja rezzenéstelen arccal, miközben az asztal fölé hajolva összeszedi a táskáját. A hangjában semmi különös, csak az a megszokott, rutinszerű magabiztosság, ami mindig jellemzi.

A szavai lassan jutnak el a tudatomig, de mire válaszolhatnék, már egy gyors mozdulattal feláll és a konyhapult felé lép.

– Most viszont indulok, mert várnak a munkahelyemen. Ahogy beérek egyből értekezletem lesz! – teszi hozzá, majd egy gyors puszit nyom az arcomra, mielőtt kiviharzik a konyhából.

Csak bólintok, és a kávéfőző felé fordulok, miközben a reggeli rutin lassan kezdi átvenni az irányítást. Már épp belevetném magam a napomba, amikor Sára hirtelen utánam szól. A hangja váratlanul kizökkent, és kénytelen vagyok visszafordulni.

– Kicsim? –tekintetem találkozik az övével.

– Igen? – kérdezem tettetett érdeklődéssel, bár a fáradtság és az unottság kiülhetett az arcomra.

– Megcsinálod, amire kértelek? – érdeklődik, miközben a tágas előszobában felkapja a magassarkú cipőjét, és rutinos mozdulattal belecsúsztatja a lábát.

– Persze, anya! – válaszolom, miközben a kávégéphez fordulok, és benyomom a kapszulás gép gombját. Az édeskés kávéillat szinte azonnal betölti a levegőt, én pedig próbálom elengedni a bennem lévő feszültséget.

– Köszönöm, életem! Szeretlek! Szia! – int még, mielőtt az ajtó halk kattanással bezáródik mögötte. Sára úgy viharzott el, mint egy gyorsvonat.

Végre egy kis nyugalom! Olyan ritka ez az életemben, hogy már szinte el is felejtettem, milyen érzés. Az előző nevelőszülőknél sosem voltam igazán egyedül. Mendel, a lökött mostohabátyám állandóan a nyakamban lihegett, és folyton-folyvást simogatott. Szavakkal bántott, és mindenáron próbált a pólóm alá nyúlni. Hála istennek kevés sikerrel.

Persze az előző nevelőanyám ebből semmit sem vett észre, mivel mindig be volt rúgva.

– Enyém a lakás! – mondom félhangosan, mintha megerősíteném magam ebben a gondolatban. Aztán hirtelen megszólal valaki a hátam mögött, amitől összerezzenek.

– Meg az enyém– feleli Tita vidáman, mintha nem vette volna észre, hogy halálra rémített.

– Tita! –szólok rá, de nem igazán mérgesen, inkább csak ijedten. A szívem még mindig gyorsabban ver a kelleténél. Ő pedig úgy mosolyog rám, mint egy ártatlan bárányka.

– Akkor indulunk? –kérdezi a lány, mintha minden a legnagyobb rendben lenne. Aztán a pultnak támaszkodik és elkezdi nyomkodni a mobilját.

– Persze, máris kész a kávé, és mehetünk! –felelem, miközben leveszem a termoszt a konyhapultról, és ügyesen betöltöm a friss kávét.

A finom, erős illat betölti az egész konyhát, már alig várom, hogy útközben megigyam ezt az isteni koffeint. Tita közben már az ajtónál várakozik, cipője sarkával ütemesen koppintva a padlón, mint valami türelmetlen dobverő. Miközben felkapom a termoszt, igyekszem összekapni magam, közben Tita már majdnem kifelé tart az ajtón.

– Ne siess annyira! – szólok rá, erre ő felcsattan.

– Ha lassan indulunk, elkésünk! –toporog. Tita már felvette a kabátját, és a hátizsákját is a vállára vette. Én még mindig csak próbálom megtalálni a megfelelő cipőt, miközben ő már szinte a kilincsért nyúl.

Végül sikerül belebújnom a cipőmbe, és elindulunk. Miután kocsiba ülünk, Tita azonnal bekapcsolja a rádiót. Egy pillanatig nem szólok semmit, csak hallgatom a zene lüktetését, aztán felismerem a dallamot. Artemas egyik száma. Az ujjaim automatikusan a kormányon dobolnak a ritmusra, de belül feszengeni kezdek. Ez nem Dalma zenéje. A szívem hevesebben ver, próbálom felidézni, hogyan is kellene reagálnom. Ahogy a refrén megszólal, Tita egyszer csak felhorkan mellettem.

– Ezt te nem is szereted! –mondja szemrehányóan, szinte felháborodva.

– Miért? –kérdezem, bár azonnal megbánom. Túl gyorsan jött a reakcióm, nem volt elég hiteles. Megint eszembe jut, hogy most nem Kíra vagyok, hanem Dalma. Jól kell játszanom a szerepem, különben azonnal lebukok.

– A múltkor azt mondtad, hogy pocsék a zenei ízlésem, és hogy inkább költözzek el egy lakatlan szigetre! –vágja hozzám mérgesen. Látom az arcán, hogy tényleg emlékszik rá, és most valami nem stimmel neki. Hirtelen nevetés bukik ki belőlem. Szinte automatikusan jön, mert Dalma humora valahogy megnevettet.

– Mi olyan vicces? –kérdezi Tita értetlenkedve, de én csak a zenére koncentrálok. A nevetés ellazított, már kevésbé izgulok, és azt érzem, hogy talán még jól is jöhetek ki ebből a helyzetből.

– Semmi–vigyorgok, és az útra koncentrálok.

Miközben tovább haladunk, a zene magával ragad, és elkezdek énekelni. Tita oldalra pillant rám, és látom a szemében a döbbenetet.

– Nem is tudtam, hogy tudod a szöveget! – szólal meg, a hangja tele van meglepetéssel, mintha nem hinne a fülének. A szemei csillogni kezdenek, ahogy rám néz, mintha valami egészen különlegeset fedezett volna fel bennem.

Elmosolyodom. Egyszerűen imádom őt. Annyira aranyos, hogy néha már zavarba ejtő, ahogy reagál.

– Hát, meglepetések mindig érhetnek! Nem igaz? –vágom rá lazán, és a következő refrént már együtt énekeljük.

Mire a suliba érünk, már teljesen ellazultam. Mielőtt elindultunk volna a bejárat felé, gyorsan lecsekkoltam Dalma közösségi oldalát, hogy kiderítsem, pontosan kikkel is fogok találkozni. Már messziről látom, hogy Árven azonnal kiszúrja a hajamat, ami rögtön mosolyt csal az arcára.

– Mi történt a hajaddal? –kérdezi, és egy pillanatra a kezébe fogja a tincseimet, mintha jobban szemügyre akarná venni a változást.

– Meguntam az előzőt. –válaszolom gyorsan.

Nem akarok felesleges kérdéseket, és érzem, hogy Árven amúgy sem fogja túl sokáig elemezni a dolgot. Csak egy pillantás, és már tovább is lépett. Köszönöm istenem!

– Drámakirálynő! –sóhajtja Detti, és rám vigyorog. –Biztos új pasi van a dologban. –teszi hozzá, majd játékosan meglöki a vállamat.

Már majdnem kibukik belőlem a válasz, hogy „nincs is pasim”, amikor hirtelen megfagyok. A szavak elhalnak az ajkaimon, ahogy meglátok valakit felém közeledni. Az idegen fiú magabiztos léptekkel áll meg előttem, a tekintete olyan, mintha már régóta ismerne. A szája sarkában halvány mosoly bujkál, amitől még inkább zavarba jövök. Mielőtt bármit mondhatnék, a kezei finoman az arcomra simulnak, és a pillanat szinte megbénít.

Lassan felém hajol, és egy pillanatig nem tudom mi fog történni. Aztán megcsókol. Szenvedélyesen, határozottan, olyan szerelmesen, amitől megborzongok. Nem tiltakozom. Basszus! Tényleg ennyire jó benne? Az agyam leblokkol, a szívem pedig úgy dübörög, hogy alig hallok mást.

Egyetlen lélegzetvételnyi idő elég ahhoz, hogy felismerjem: ő Jeremy, Dalma pasija. Óvatosan elhúzódik tőlem, és a szemembe néz. Istenem milyen jó pasi!

– Nem találkoztunk a hétvégén. Minden oké? –kérdezi kedvesen, miközben az ujjaival még mindig az arcomat érinti. Az érintése meglepően gyengéd, és valami furcsa érzés kezd eluralkodni bennem.

Azonnal rájövök, hogy most vigyáznom kell mit válaszolok neki.

– Igen! – vágom rá gyorsan, és próbálok a lehető legtermészetesebben viselkedni. De belül valami megmozdult.

Soha senki nem csókolt még meg így. Ebben a csókban benne volt minden: szenvedély, vágy és valami megmagyarázhatatlan mélység, ami teljesen elragadott. Mintha eddig fogalmam sem lett volna, mit jelent igazán átadni magam valakinek. Jeremy közelsége valahogy más, mint amire számítottam.

Ebédszünet alatt Jeremy végig a nyomomban volt, és folyton csókolgatott. Ő volt az első srác, akivel azonnal megtaláltam a közös hangot, pedig alig ismertük egymást. Úgy éreztem, mintha minden egyes szava egyre közelebb húzott volna hozzá. Nem volt nehéz jól érezni magam a társaságában – lazán viccelődött, de közben figyelmes és kedves is volt. Mégis, amikor közölte, hogy hamarosan elutazik Londonba, egy pillanatra megfagyott bennem a vér.

– Nyugi bébi! Csak három nap! – mondta mosolyogva, mintha meg akarna nyugtatni.

Próbáltam vissza mosolyogni, de belül csalódottságot éreztem. Hiszen csak most ismertem meg Őt, és máris itt hagy. Hiányozni fog. De nem engedhettem meg magamnak, hogy kimutassam. Ekkor hirtelen közelebb hajolt hozzám. A szívem hevesen dobogni kezdett, ahogy megéreztem a forró leheletét a fülemnél.

– Nos, és mikor adod meg magad végre? Már nagyon szeretném, ha érted, mire gondolok... –suttogta, miközben keze a combomra siklott.

A légzésem hirtelen szapora lett, a szívem pedig a torkomban dobogott. Nem tudtam, mit mondjak, vagy hogy egyáltalán mondanom kellene-e valamit. Hirtelen olyan kiszolgáltatottnak éreztem magam. Nem számítottam rá, hogy ilyen nyíltan fog célozni a dologra. És főleg nem voltam kész arra, hogy válaszoljak. Ez a szituáció teljesen új volt számomra. Soha nem voltam még fiúval... olyan értelemben. Az a gondolat, hogy lefeküdjek Jeremy-vel, egyszerre töltött el izgalommal és félelemmel.

Tudtam, hogy valamit mondanom kell, de fogalmam sem volt, hogyan közöljem vele, hogy még soha nem történt meg. Hogy ő lenne az első. De mivel Dalma vagyok, így nem tudom, hogy ő már elvesztette-e a szüzességét.

– Tudod én még... –próbáltam kinyögni neki az igazat, de Jeremy gyorsan közbevágott.

– Tudom, hogy még szűz vagy, és már régóta tervezzük ezt. De most már tényleg nagyon akarom – mondta, majd megcsókolt.

A szavai és a csók teljesen letaglóztak. Dalma és Jeremy még nem...? Dalma hazudott nekem? Az agyam zakatolni kezdett, a torkom hirtelen elszorult, mintha egy láthatatlan kéz szorongatta volna. Egy pillanat alatt olyan érzés kerített hatalmába, mintha óriási súly nehezedne a mellkasomra.

Épp hogy csak meg tudtam állni, hogy ne mondjam ki hangosan a nevét. – A fenébe, Dalma... – kezdtem el, de gyorsan elharaptam a mondatot.

A zavar szinte kirobbant belőlem. Felpattantam a székről, és minden erőmmel próbáltam leplezni az érzéseimet. – Bocs, egy pillanat... – mondtam alig hallhatóan, majd szinte menekülve a mosdó felé indultam.

– Dalma! Gyere vissza! – szólt utánam Jeremy, de nem néztem hátra. Éreztem, hogy lángol az arcom, és csak arra tudtam gondolni, hogy menekülnöm kell.

Hogy kerültem ebbe a helyzetbe? Egyszerűen nem értem. Miért hazudott Dalma arról, hogy már lefeküdtek Jeremy-vel? Ha ez nem igaz, akkor ki lehet az a másik pasi, akivel kavar? Tuti, hogy valami nem stimmel. Ez az egész kezd egyre zavarosabbá válni, és valahogy rá kell jönnöm az igazságra.

Dalma nem mehetett el innen minden ok nélkül. Nem cserélte el volna az életét ilyen könnyen. Ha szeretné Jeremy-t, akkor nem hagyná, hogy engem csókolgasson a pasija. Megmostam az arcomat hideg vízzel, és próbáltam összeszedni magam. Nem akartam, hogy Jeremy lássa, mennyire zavarban vagyok. De ahogy kiléptem a mosdóból, Ő már ott várt rám, és a pillantása kérdő volt.

– Jól vagy? –kérdezte óvatosan, miközben közelebb lépett hozzám.

– Igen. Semmi bajom. –válaszoltam gyorsan, és próbáltam mosolyogni. De tudtam, hogy nem tudom sokáig fenntartani ezt a látszatot.

– Dalma, látom, hogy valami nincs rendben. – folytatta, és én csak nagyot nyeltem. –Látom, hogy valami nyomaszt. Mondd el!

Az arcom felé nyúl, és a fülem mögé simít egy tincset.

– Jeremy... – kezdtem bele, de a szavak elakadtak a torkomon. Nem voltam biztos benne, hogy most kellene elmondanom neki az igazat. Talán még időt kellene nyernem. Talán még ki tudom találni, hogyan keveredjek ki ebből az egész helyzetből.

Ő azonban nem adta fel. Közelebb lépett, és a kezét a vállamra tette. Az érintése gyengéd volt, de ugyanakkor birtokló is.

– Dalma, bármi is a baj, mondd el. Hiszen itt vagyok – mondta lágy, gyengéd hangon, ami azonnal megnyugtatott. A kezemet a mellkasára helyezte, és mélyen a szemembe nézett. Éreztem, ahogy az érintése melegséggel áraszt el, és a testem remegni kezdett. Istenem, ez a pasi annyira helyes és kedves! A szívem hevesen dobogott, és minden pillanatban egyre inkább úgy éreztem, hogy kezdek beleszeretni.

6.
Még mindig összezárva
Dalma

Erik keze melegen pihent a derekamon, amikor ébredezni kezdtem. Még mindig a tegnap esti szállodai ágyban feküdtünk, és egy pillanatra elmerengtem azon, milyen jó döntés volt itt maradni éjszakára. Ahogy megmozdultam, ő még szorosabban ölelt magához. A tagjaim fájtak a tegnap esti szeretkezések után. Erik kimutatta, hogy mennyire nem tud betelni velem, és én sem vele.

– Jó reggelt – köszön a hajamba Erik, a hangja pedig észvesztően szexi. Imádom ezt a reggeli hangszínét. Érzem, hogy a mellkasa szorosan húzódik a hátamhoz, mintha azt üzenné: nem akarlak elengedni.

– Remélem, finom reggeli lesz – suttogtam, miközben hátrafordultam, hogy rá nézhessek.

Erik mosolygott, és egyből tudtam, mire gondol. Férfiak.

– Nem, nem olyan reggelire gondoltam – próbáltam elfojtani a nevetésem, de túl jól ismertem őt.

– Pedig hidd el, téged hamarabb megkóstolnálak, mint egy rántottát – vigyorgott, majd közelebb hajolt, és egy gyengéd csókot nyomott a homlokomra.

Az érintésétől megnyugodtam, és egy pillanatra megfeledkeztem mindenről.

– Meghiszem azt – közben lassan kihámozom magam az öleléséből. – Menjünk, mert tényleg éhes vagyok.

Felveszem a papucsot és a fürdőszobába sétálok. Miután összeszedtük magunkat, lementünk a szálloda éttermébe. Az asztalokat bőséges reggeli dekorálta, tele friss gyümölcsökkel, péksüteményekkel és gőzölgő kávéval. Az ételek illata betöltötte a teret, és még éhesebb lettem.

A recepciós lány, aki tegnap este is üdvözölt minket, most ismét kedvesen mosolygott ránk.

– Jó reggelt! Remélem, jól aludtak! – mondta, miközben átadtuk a szobakártyát a regisztrációhoz.

Erik udvariasan biccentett neki, én pedig mosolyogva válaszoltam.

– Igen, minden a legnagyobb rendben volt – közben Erik megköszörülte a torkát. Tudom, hogy egyből eszébe jutott a tegnap éjszaka.

– Akkor erre felé gyertek – mutatott a jobb oldali asztalra, és leültünk.

– Köszönjük – bólintok, és kézen fogva oda sétálunk Erikkel.

A svédasztalos reggeli minden képzeletet felülmúlt. Én rántottát ettem bacon-nel, miközben Erik csendesen majszolt egy egyszerű péksütit. A kávé illata betöltötte a teret, és minden korty valósággal felébresztett. A villámmal épp a tányérom felé nyúltam, amikor a mobilom halkan megrezzent az asztalon.

Egy üzenet érkezett Kírától. Amint rápillantottam a képernyőre, a mozdulatom megállt a levegőben.

„Minden rendben, ne aggódj! Csak vigyázz magadra!” – írta.

Egy pillanatig csak bámultam a szavakat. Tudtam, hogy Kíra mindig őszinte, sosem játszik a szavakkal. És mégis, jobban aggódtam érte, mint amit magamnak is bevallottam volna. Különösen Jeremy miatt. Hiszen alig ismeri, és máris a pasija lett. Valamiért ez a hirtelen jött kapcsolat nem hagyott nyugodni. Mégsem válaszoltam. Mély levegőt vettem, és úgy döntöttem, inkább folytatom a reggelit Erikkel. Az ő társasága most sokkal jobban esett, mint hogy újabb aggodalmakkal töltsem meg a fejem.

– Mi legyen a mai program? – kérdezte váratlanul Erik, miközben beleharapott egy friss túrós batyuba.

Épp válaszolni akartam, amikor a recepciós lány megszólalt mögöttünk.

– Vigyázzanak, nagyon hideg lesz ma! Az előrejelzések szerint hóvihar is lesz! – figyelmeztetett minket.

Épp azt ecsetelte, hogy milyen rossz időt jeleztek, amikor éreztem, hogy a türelmem kezd elfogyni. A szívem mélyén már máshol akartam lenni. Lillafüred lebegett a szemem előtt, a fagyos, téli táj, ahol kettesben sétálhatnánk Erikkel, ahol végre kicsit kiszakadhatnánk ebből a nyüzsgésből. Minden más most kevésbé tűnt fontosnak.

Ökölbe szorítom a kezem, a körmeim már szinte a tenyerembe vájnak. Próbálom mélyen beszívni a levegőt, de a mellkasom szorít, és érzem, ahogy a szívem egyre gyorsabban ver. Nem borulhatok ki, nem most. Ha most elvesztem az irányítást, a pánikbetegségem teljesen eluralkodik rajtam. Erik pedig nem tud róla. Nem tudhatja. Még nem vagyok kész arra, hogy megosszam vele ezt a titkot. Hirtelen felálltam az asztaltól, és ingerülten elindultam a szobánk felé. Erik meglepetten nézett rám, de nem szólt semmit, én pedig nem magyaráztam meg a döntésemet.

Ahogy becsuktam magam mögött az ajtót, mély lélegzetet vettem, és megpróbáltam összeszedni a gondolataimat. Azt akartam, hogy kettesben töltsük az időt, hogy élvezzük a nyugalmat, amit megérdemlünk. Hiszen egy éve bujkálunk a családom és a barátaim elől. De most itt ragadtunk ebben a szállodában, úgy érzem, minden perc, amit itt töltünk, csak elpocsékolt idő.

Erik néhány perccel később utánam jött. Halk kopogással jelezte, hogy be akar jönni, majd amikor nem válaszoltam, óvatosan benyitott és belépett a szobába.

– Szívem, minden rendben? – kérdezte lágy hangon, és közelebb lépett hozzám. Az arckifejezése aggodalmat tükrözött, de én csak kifelé bámultam az ablakon. A gyönyörű havas tájat néztem, közben elszorult a szívem.

– Nem akarok itt maradni – mondtam végül, miközben az egyik havas fenyőre siklott a tekintetem. – Csak el akarok innen menni – sóhajtom.

A férfi közelebb lépett, és finoman megérintette a vállam. Nem szólt semmit, csak hátulról átkarolt. Hiszen tudja, mi zajlik bennem. Aztán a fülemhez érintette az ajkait, és ezt mondta:

– Tudom, mennyire fontos ez neked. És igazad van. Lehet, hogy most jobb lenne ott lenni. De itt is kettesben vagyunk. Bárhol is vagyunk, ha együtt vagyunk, az számít – vigasztal.

Hallottam, hogy a hangjában ott van a kompromisszum készsége, de még mindig éreztem a feszültséget magamban. A szívem máshol akart lenni, és nehezen tudtam elfogadni, hogy most itt ragadtunk. Végül csak bólintottam, és a mellkasára hajtottam a fejem. Gyorsan ki kell találnom, hogy tudnánk tovább menni. Mert abban teljesen biztos vagyok, hogy nem bírok itt tovább megszállni.

– Tudod jól, hogy mennyire vártam ezt a hétvégét – óvatosan kibontakozom az öleléséből.

– Tudom, és hidd el, hogy én is – mondja, és megsimogatja az arcomat. Én pedig elhúzódom tőle, most nincs szükségem az érintésére. Túlságosan felhúztam magam.

– Persze, hogyne tudnám – dünnyögöm, és elkezdek felöltözni. Előkapom a meleg pulcsimat, és magamra húzom.

– Dalma, ugyan már! Ne csináld ezt! – kérlel.

Érzem, hogy kicsordulnak a könnyeim. A torkom összeszorul, és a szívem ezerrel dobog.

– Tudod mit? Levegőre van szükségem. Kimegyek sétálni – nézek rá könnyes szemekkel, és a nyakamra tekerem a sálat.

– Dalma… Ha most kimész… – a hangjában óvatos fenyegetés volt.

– Akkor mi lesz? Elmész? Inkább mennék én, hiszen egy percig se bírok veled lenni! – vágom a fejéhez, majd megfogom a kilincset, és kilépek az ajtón.

Leszaladok a lépcsőn, és ügyet sem vetek a recepcióra. Amikor kiléptem a motelből, még mindig remegtem az idegességtől. Nem bírtam tovább Erikkel, nem bírtam a közelségét, a kérdéseit, a türelmetlenségét. Egyszerűen megfojtott. Éreztem, ahogy minden egyes mondatával egyre inkább elszakít valamit bennem.

Talán túlreagáltam, talán nem kellett volna így kiakadnom, de már mindegy volt. A haragom túl erős volt ahhoz, hogy csak úgy elengedjem. Miközben leértem az egyik padhoz, próbáltam lassítani a légzésemen, próbáltam elfojtani a haragot és a feszültséget, ami minduntalan elárasztott. Nem akartam rá gondolni, nem akartam vele lenni, legalábbis egy pillanatra semmiképp. Most nagyon felidegesített.

Ez volt az első veszekedésünk.

Egy kicsit még kiszellőztettem a fejem, majd bűnbánó arccal indultam vissza a szállásra. Bocsánatot kell kérnem Eriktől, hiszen szeretem őt. Nem azért szöktünk meg mindenki elől, hogy végig veszekedjük az utat. Hamarosan visszamegyek és beszélek vele.

Egy darabig csak némán figyeltem a szánkózó gyerekeket, és az árusokat, akik a bódékból kínálták portékáikat. A hely hangulata lassan körém fonta magát, és megkívántam egy kis nyalánkságot. Felkeltem a padról, majd vettem az egyik bódénál egy kürtőskalácsot, és mosolyogva indultam vissza a motelbe. Ahogy megérkeztem a recepcióra, észrevettem valakit. Egy nőt, aki azonnal megragadta a tekintetemet. Nem tudtam megmagyarázni, miért, de valami furcsán ismerős volt benne. Kb. 43 éves lehetett, a megjelenése elegáns, de közvetlen volt. A haja lazán omlott a vállára, és a szemében volt valami… valami, amitől megállt bennem az ütő.

A szívem egy pillanatra kihagyott. Ez az arc, ez az alak... mintha már láttam volna valahol. Egy emlékfoszlány, egy álomszerű árnyék a múltból – valami, amit a képzeletem teremtett. A kezeim megmerevedtek, a testem egy kőszoborrá vált, ahogy próbáltam feldolgozni azt, amit látok. A szemünk találkozott, és abban a pillanatban tudtam, hogy valami sokkal nagyobb dolog történik, mint amit valaha is elképzeltem.

Nem voltak véletlenek. Ez a nő… lehetetlen, hogy ne ő legyen.

És ekkor éreztem, hogy valaki közeledik a hátam mögött. Tudtam, hogy Erik az. Mindig ott volt. És mindig akkor, amikor a legkevésbé akartam. Hallom a lépteit, és amikor hátulról át akarna ölelni, én hátra nyúltam a kezemmel és megállítottam őt.

– Tudod, hogy nem így akartam, én csak a legjobbat akarom kettőnknek – kezdte halkan. Még mindig a mi vitánkon rágódott, miközben én próbáltam felfogni, mi történik körülöttem. Ő viszont nem állt le, mintha muszáj lenne elrendeznie a dolgokat köztünk.

– Dalma, most komolyan, miért viselkedsz így? Nem értem, miért vagy ennyire kiborulva. Azt hittem, megbeszéltük, hogy…

Nem bírtam hallgatni a szavait, és nem bírtam elviselni a jelenlétét sem. Az egész világom forogni kezdett, és csak egy dologra tudtam koncentrálni: arra a nőre a recepción. Erik továbbra is ott volt a hátam mögött, és éreztem a nyakamon a csókjait.

Felé fordultam, és a szája elé tettem az ujjamat, hogy elhallgattassam.

– Csitt – szólok rá halkan. – Az a nő ott… az édesanyám – suttogom, majd együtt fordulunk, és a nő irányába nézünk.

Erik megtorpant. A szeme kitágult, mintha ő is most vette volna észre a nőt. De valami más is megvillan, amit nem tudok megfejteni.

– Tényleg így gondolod? Biztosan ő az? Bár a stílusotok teljesen megegyezik. A haja színe is hasonlít – motyogja az ujjaim között.