A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Maddison Michaels, The Bachelor Bargain
(Secrets, Scandals, and Spies #1), 2021

Fordította:
BOHÁK ILDIKÓ

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A gyalázatos herceg (Szentek & Szélhámosok 1.), 2022

Az érzéketlen gróf (Szentek & Szélhámosok 2.), 2022

A megsebzett úrnő (Szentek & Szélhámosok 3.), 2023

Copyright © 2021 by Maddison Fitzsimmons

All rights reserved.

Hungarian translation © Bohák Ildikó, 2023

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Papp Diána

Korrektúra: Dér Adrienn

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2023

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5707-43-0

Ezt a könyvet édesanyámnak ajánlom,
aki a legnagyobb támogatóm és rajongóm is egyben!

Szeretlek, anya!

Nálad jobb anyukát nem is kívánhatnék magamnak.

Első fejezet

London, 1885 áprilisa

Esett, mintha dézsából öntenék, és Lady Olivia azt érezte, hogy a halál jeges ujjai simogatják. Az esőcseppek könyörtelenül gördültek lefelé az orcáján, mintha az ég le akarná leplezni csendes sírását.

Csak állt ott bőrig ázva, köpenye és főkötője csuromvíz. Az ernyő is rég megadta már magát az özönvíznek, és bágyadtan csüngött kezében a sétapálca oldalán. De Livie túl tompa volt ahhoz, hogy tudomásul vegye a hideget, vagy érezze a fájdalmát. Csak barátnéja csillogó diófa koporsóját nézte, amint lassan ereszkedik lefelé a frissen kiásott, tátongó, sötét verembe.

Alice halott. És Livie képtelen volt megakadályozni a tragédiát.

Keserűségében csikorgatni kezdte a fogát. A gondolat azóta nem hagyta nyugodni, hogy a szomorú hírt közölték vele.

A tiszteletes befejezte gyászbeszédét, majd hirtelen mozdulattal összecsukta bibliáját. Livie kizökkent komor töprengéséből, és dermedten figyelte, amint a tiszteletes bólint egyet a sírásó felé, aki előlépett, és lapátolni kezdte a sáros földet a koporsóra.

A sár a koporsó deszkafedelének csapódott, s a hang maga volt a véglegesség. Livie arra gondolt, hogy bárcsak egy rémálom volna az egész, s alig várta, hogy felébresszék. Kétségbeesése áthatolt tompa zsibbadtságán, és egy teljes percig úgy érezte, hogy alig kap levegőt. Valami szorította a mellkasát, mintha a szívét facsarnák.

Ujjai ösztönösen szorosabban fonták körbe a sétapálca ezüstmarkolatát. Lélegezz, Livie, lélegezz! Vett egy mély levegőt, aztán egy újabbat; kényszerítette magát, hogy megőrizze higgadtságát, de a hirtelen felszínre tört bosszúvágy és az elhatalmasodó indulat azzal fenyegetett, hogy nem tudja tovább türtőztetni magát. Nem engedheti szabadjára a késztetést! Itt nem, most nem! Tartozott Alice-nek azzal, hogy nem csinál felfordulást.

Alice épp eleget szenvedett már. Jéghideg, élettelen teste odalent nyugszik abban a szörnyű, sötét veremben; sorsa az örökké tartó magány. Vajon így kellett lennie? Ez volna a büntetés? Egy ismeretlen gazember csábításáért, aki elhajította, amikor már nem vette hasznát? A ragadozó azóta minden bizonnyal továbbállt, és egy másik gyanútlan fiatal hölgyet szemelt ki áldozatául, hiszen semmilyen következménye nem lett annak, hogy tönkretette Alice életét.

Az igazságtalanság szinte elviselhetetlenné vált, és Livie-nek minden erejét össze kellett szednie ahhoz, hogy elfojtsa feltörő dühét. Teljességgel elfogadhatatlan az egész! Valakinek muszáj tennie valamit! Ilyesmi soha többé nem fordulhat elő!

A pokolfajzat kilétét fel kell fedni, és igazságot kell szolgáltatni Alice-ért!

Livie először balra pillantott, majd jobbra fordította tekintetét: a két jó barátnő, Lady Kaitlyn Montrose és Miss Henrietta Merriweather állt csüggedten az oldalán. Esőáztatta orcájukról Livie a saját gondolatait olvasta le; jól látszott rajtuk a bosszúvágy és a kétségbeesés.

– Teljességgel elfogadhatatlan – suttogta Livie, hogy csak a mellette állók hallják. – Igazságot kell szolgáltatni Alice-ért!

– Egyetértek! – szólalt meg Kat. Jádezöld szeme szikrát szórt a halványuló kora esti fényben. Tekintete majdnem olyan vad volt, mint a főkötő alól kibukó, lángvörösen izzó hajtincsei, melyeket halántékára tapasztott a nedvesség. – Ezt nem tűrhetjük tétlenül! Bosszút kell állnunk Alice-ért! Akárki legyen is, vállalnia kell a tettét, és meg kell fizetnie a történtekért!

Kat kétségtelenül a legvadabb teremtés volt, akivel Livie-t valaha összehozta a sors, és ebben minden bizonnyal nagy szerepet játszott a neveltetés: a nők oktatásának kérdésében szélsőségesen liberális nézeteket valló nagybátyja vette szárnyai alá gyermekként. Nagy-Britannia elit mesterkémje szentül hitte, hogy át kell adnia tudását Katnek, és mit sem törődött a ténnyel, hogy Kat leánygyermek volt.

Alig hat hónapja azonban a nagybácsi egy bérgyilkos keze által végezte be a sorsát, noha a hatóságok igyekeztek alátámasztani a szóbeszédet, hogy a gróffal egy közönséges útonálló késszúrása végzett. Ez a feltevés egyszerűen nevetséges volt, különösen azok szemében, akik jól ismerték a grófot és titokzatos hivatását.

Nem mintha köztudott lett volna a dolog. Távolról sem. De a három jó barátnak – illetve négynek, amíg Alice is élt – nem voltak titkaik egymás előtt.

A tavalyi haláleset óta Kat elszántan kereste bácsikája gyilkosát. Küldetése teljesítését megboldogult nagybátyja kiterjedt kémhálózata segítette. Livie ebből levonta azt a következtetést, hogy a vállalkozás sikere nem kétségbevonható; a gyilkos megtalálása idő kérdése csupán, és a gazember eztán csak Isten kegyelmében reménykedhet. Livie már azt is kifundálta, hogyan vehetné a kémek hasznát Alice ügyének felderítésében.

– Mit javasolsz, mit tegyünk? – kérdezte a csokoládébarna szemű Henrietta, és meleg tekintetét a sírra szegezte. Etta volt köztük az egyetlen, aki származása szerint nem volt előkelő, s bár Livie ezt inkább áldásként fogta fel, a leány apja nyilvánvalóan nem osztotta nézetét, mert egy egész vagyont költött arra, hogy orvosolja a helyzetet, amitől Ettát az undor fogta el.

– Javaslom, hogy találjuk meg a gazembert, aki elcsábította és tönkretette Alice-t! – hördült fel Livie. – Tönkretesszük, cserébe az aljasságért!

– Szerintem a tönkretétel nem volna méltó. Megsemmisítést érdemel a galád! – tette hozzá Kat pontosan úgy, mintha olvasott volna Livie gondolataiban.

– Mire gondolsz pontosan, amikor azt mondod, hogy „megsemmisítés”? – pillantott Etta aggodalmas tekintettel először Katre, majd Livie felé. – Bosszút állunk Alice-ért: ugye, erre gondoltál? Nem megölni akarjuk, nemdebár?

Kat tekintete zord volt, és sötét. Livie visszafojtotta a lélegzetét. Aztán Kat megrázta a fejét, és a szeméből hirtelen eltűnt az a bizonyos árnyék.

– Amennyiben megbűnhődik a tetteiért – folytatta Kat –, akkor nem hiszem, hogy ilyen szélsőséges büntetésre volna szükség. De fizetnie kell! Mi másért ugrott volna ki Alice a toronyból, ha nem…

– Csendesebben, Kat! – fojtotta belé a szót Livie, és félve körbetekintett. A gyászoló tömeg már szétszéledt, az emberek elindultak Chilton grófnő teadélutánjára, melyet a temetés utánra szervezett. A grófnő Alice nővére volt. – Alice halálát illetően épp elég mendemonda kering az emberek között…

– Bár a hatóságok balesetnek minősítették, mi pontosan tudjuk, hogy valójában mi történt! – folytatta Kat szenvtelenül. – Öngyilkosság volt.

– Nos, bizton semmit sem állíthatunk – vágta rá Etta, és közben az ajkába harapott, mint mindig, amikor ideges volt. – Még ha ez a szóbeszéd járja is… még az is lehet, hogy tényleg baleset volt. Sokat esett aznap éjjel. Alice nagyon zaklatott volt, és talán túl közel merészkedett a peremhez, megcsúszott és…

Livie az elmúlt napokban Alice életének utolsó, borzalmas percein törte a fejét. Szörnyű eset. A csábítás, az elhagyatottság, végül pedig a zuhanás… Egyvalamiben azonban Livie egészen biztos volt: nem baleset történt, de nem is öngyilkosság.

Igazság szerint Livie szentül hitte, hogy Alice-t megölték.

Különösen, hogy Alice a halála előtt levélben írta meg neki, hogy Amerikába költözik, és új életet kezd. Tele volt reménnyel, és jó kedélyűnek tűnt, semmiképpen sem keltette azt a benyomást, hogy véget akar vetni az életének.

Livie egyelőre sem a gyanúját, sem pedig a levelet nem akarta megosztani barátnőivel, legalábbis addig biztosan nem, amíg komolyabb bizonyítékkal nem szolgál.

Elhallgattak pár másodpercig, és csak csendben nézték, ahogy egyre több föld fedi a koporsó fedelét.

– Nyomorultul érzem magam. Miért nem keresett meg minket, miért nem osztotta meg velünk a bánatát? – szipogott Etta, és könnyek csorogtak végig az orcáján. – Túlságosan el voltam foglalva az írással… Észre kellett volna vennem, hogy baj van!

– Nem csak neked van bűntudatod, Etta! – nyugtatta Livie. Hangja megremegett, és Etta vállára tette a kezét. Kétségtelenül igaza volt. Elválaszthatatlanok voltak ők négyen, amióta először meglátták egymást a leányiskolában. De az utóbbi időben annyira lefoglalták őket ügyes-bajos dolgaik, hogy nem tartották magukat egykori ígéretükhöz, miszerint barátságuk elé senki és semmi sem gördíthet akadályt. – Nem tudtunk segíteni neki, amíg élt, de talán valamit tehetünk még… Nem nyugszunk addig, amíg ki nem derítjük, hogy ki felel Alice haláláért! Meg fogjuk állítani, mielőtt még a következő áldozatra kivetné a hálóját! Nem történhet meg még egyszer az, ami Alice-szel megesett.

Livie már hosszú ideje magányos életet élt, és csak a könyveket bújta. Elmenekült társai gúnyolódása és kegyetlenkedései elől. A sajnálat és a megvetés pillantásait sem tudta megszokni, amit sántasága kiváltott az emberekből, és ezen az évek múlása mit sem változtatott. Akárhogy is, ebben a pillanatban úgy érezte, már nem érdekli, hogy mit gondolnak mások. Bárcsak korábban összeszedte volna a bátorságát! Észrevehette volna, hogy mi történik Alice körül, és segítő kezet nyújthatott volna neki a bajban.

– Ugyan hogyan szolgáltatunk igazságot, ha azt sem tudjuk, hogy kiről van szó? – kérdezte Etta, a könnyeit törölgetve.

– Ki kell derítenünk, hogy ki volt – vágta rá Livie, Katre pillantva.

Kat hunyorítással jelezte egyetértését.

– A kémeknek kiadom az utasítást, hogy kezdjék el a nyomozást tüstént!

– Köszönöm – válaszolta Livie. – Bár nem szeretném, ha ez kicsit is akadályozná, hogy megtaláld bácsikád gyilkosát.

– Kiterjedt kapcsolatrendszerrel rendelkezem – illetve rendelkezett megboldogult bácsikám –, és kémből is van elég. Egy kis átcsoportosítás, és meg fogjuk találni a gazembert, aki felelős Alice haláláért! – mondta Kat, és kihúzta magát. Termete és ellentmondást nem tűrő hangja megtette a hatást. – Bár sokat segítene, ha legalább lenne pár gyanúsított.

– Találkozom Lady Chiltonnal, és meglátjuk, mire jutok – válaszolta készségesen Livie, és közben a távolba meredt. Még éppen látta Lady Chiltont, ahogy a gyászszertartás részvevőitől búcsúzkodott.

– Jól van – vágta rá Kat. – Amint összeállt a lista, megkezdhetjük a nyomozást. A gazember piszkos titkai nem maradnak rejtve többé a világ elől!

– És aztán mit teszünk? – értetlenkedett Etta. – Még ha rá is akadunk, hogyan akadályozzuk meg, hogy egy másik ifjú hölgy életét is tönkretegye?

Livie a bal lábához kapott, mert enyhíteni próbálta a kis görcsöt, mely a lábába állt.

– Tönkretesszük! Pontosan azt tesszük vele, amit Alice-szel művelt. Felfedjük a titkait a világ előtt! Ha Alice miatta vetette a mélybe magát, akkor élete végéig a rácsok mögött, patkányok között tengetheti az életét!

– Gondolod, hogy hallgatnak majd ránk? – kérdezte Etta. – Jól tudod: furcsa szerzetnek tart minket mindenki…

Etta igazat beszélt. Bár Livie hercegi sarj volt, az előkelő társaságban a sántaság a fogyatékosság bélyegével járt, ezért a férjjelöltek nem kapkodtak utána. Ha apja címe, vagy keresztanyja befolyása nem lett volna, Livie-t kilökte volna magából a társaság. Kat apja és nagybátyja is grófi címmel rendelkezett, de Kat egyáltalán nem viselte magán az előkelőség jeleit. Híján volt minden mesterkéltségnek, modora pedig nyers volt, ezért úgy néztek rá, mint akitől jobb az embernek távol tartani magát. De a származás és a befolyás azért megtette hatását: semmibe venni azért sem Katet, sem Livie-t nem merték.

Aztán ott volt Etta. Anglia legnagyobb számban eladott lapja apja tulajdonában volt. A hatalom helyettesítette a származást. Mégis ki mert volna kikezdeni vele annak tudatában, hogy a lap hasábjain darabokra szedhették ország-világ előtt? Szóval Ettát – akárcsak Livie-t és Katet – megtűrték, bár el nem fogadták. Mindhárom lány előkelő társadalmi körökben forgott, csak épp a periférián.

Talán éppen az vonzotta őket egymáshoz egykor a leányiskolában, hogy kilógtak a sorból. Egy szó, mint száz: ugyan ki adna hitelt annak, ha három fura szerzet – arról nem is beszélve, hogy vénlányok! – hírbe hoz egy nagy tiszteletben álló úriembert?

De ha egy újság névtelen forrásra hivatkozva jelentetné meg a történetet, az más. Arra bizonyosan mindenki felkapná a fejét. Egy szaftos pletykánál semmi sem élvezetesebb! Egyet kivéve talán: a botrányt! Azt habzsolnák!

– Ide hallgassatok, drága barátnőim! – szólalt meg Livie. – Íme, az ötlet: megjelentetünk egy hírlapot, melyben névtelenül lerántjuk a leplet az előkelő agglegények piszkos titkairól!

– Ó, Livie! – zihálta Etta, szeme örömtől csillogott. – Ez fenomenális! Az emberek úgy kapkodják majd, mint a cukrot! És a gonosztevők kétszer meggondolják, mielőtt tönkretesznek egy újabb ártatlan életet…

– Így lesz – bólintott Kat egyetértve.

– A hírlapnak egyetlen küldetése… – kezdte Livie, s vett egy mély levegőt, amíg a gondolat kikristályosodott a fejében – …a leleplezés lesz! Gondoskodunk róla, hogy a titkokról és a botrányokról lehulljon a lepel! Minden apró részletet felfedünk az olvasók előtt. Túl sokáig tűrtük, hogy a gazok megtévesztik és kihasználják a náluk gyengébbeket! Eddig megúszták aljas tetteiket! Kényük-kedvük szerint játszottak a gazemberek az ifjú hölgyekkel, és a rombolásnak semmilyen következménye nem lett! Nos, ennek véget vetünk! Megkóstoltatjuk velük a saját főztjüket! Nemcsak Alice-nek szolgáltatunk igazságot, hanem minden nőnek, akit kihasználtak és úgy dobtak el, mint a rongyot!

Kat halványan elmosolyodott, ami egyáltalán nem volt jellemző rá. Nem véletlen hívták Jégkirálynőnek a háta mögött.

– Zseni vagy, Livie! – kiáltott fel Kat.

– Nincs menekvés! – derült fel Livie, ahogy a megszülető gondolatból egyre inkább formát öltött a terv. – A leleplezés után soha többé nem mernek majd mutatkozni a nyilvánosság előtt!

– Igazságot Alice-nek! – kiáltotta Etta. – És a lapkiadás költségeit ki állja majd? – kérdezte rögtön ezután. Etta író volt, művész, de a gyakorlatiasság sem állt távol tőle. – Egy kisebb vállalkozáshoz is nagy tőke kell. A jövedelmünk erre nem lesz elég. Hogyan oldjuk ezt meg?

Livie sóhajtott egyet, újra a sírra pillantott, és megszületett benne az elhatározás. Tisztában volt vele, hogy a vállalkozás nem lesz olcsó mulatság. Eszébe jutott egy lehetőség, mely megoldhatná a problémát. Elegendő forrást biztosít majd, de rendkívül veszélyes is, ezzel tisztában volt. Alice halála azonban megerősítette. Cselekedni kell, akármibe kerül is!

– Bízzátok csak rám! Ismerek valakit, akinek rendelkezésére áll a szükséges tőke, és a vakmerősége nem ismer határt. Csak meg kell győznöm róla, hogy támogassa a vállalkozást.

– Mégis kire gondoltál? – kérdezte Kat.

Livie kihúzta magát. Soha nem titkolózott a barátnői előtt, és most mégis másodszor szegte meg a szabályt. De a cél szentesíti az eszközt. Tisztában volt vele, hogy még Kat is kétszer meggondolná, hogy kérésével felkeresse London legveszélyesebbnek tartott fenegyerekét, pedig nála vagányabb nőt nem ismert a környéken.

– Kérlek, ne kérdezősködjetek! Még nem fedhetem fel a nevét! Csak annyit kérek, hogy bízzatok bennem! Szépen kérlek titeket!

– Természetesen bízunk benned, Livie – válaszolta Kat hunyorogva, és Livie képtelen volt eldönteni, hogy aggodalom vagy kétség szülte az arckifejezést. – Csak éppen… te mindig a legjobbat feltételezed az emberekről. Akkor is, amikor nem kéne. És az igazat megvallva, akárhogy töröm a fejem, egy úriembert sem ismerek, aki szívesen támogatna egy olyan vállalkozást, melynek fő célja, hogy sárba tiporja a férfitársak hírnevét.

– Bízz bennem! Semmiség az egész! – vágta rá Livie magabiztosan, noha neki sem jutott eszébe egy sem. Mármint úriember.

Mert az a férfi, akire ő gondolt, vagy ahogyan a háta mögött hívták, a „Baker Street fenevadja”, maga volt az ördög, és távolról sem volt úriembernek nevezhető.

Második fejezet

London, 1885 májusa

Sebastian Colver, más néven a Baker Street fenevadja, avagy a nyomornegyedek koronázatlan királya – ki milyen néven emlegette – óvatosan összehajtogatta a kis cetlit, majd a mahagóni íróasztalhoz lépett, és letette a fényesre csiszolt felületre. A szerepéből semmi sem tudta kizökkenteni: közönyös volt, és flegma, mint mindig. Pedig a vele szemben ülő két férfi előtt elengedhette volna magát. Megbízott bennük, efelől semmi kétség.

Már amennyire Seb bizalmat szavazott bárkinek. Az élet megtanította arra, hogy soha senkiben sem bízhat meg igazán.

Szóval igyekezett elrejteni előttük a gondolatait, nem mutatott semmilyen érzelmet, és érdektelenséget színlelve leült a barna bőrfotelbe, noha a levél tartalma igencsak felébresztette a kíváncsiságát. Ritka fordult elő, hogy a sokat látott és hallott Sebnek meglepetést okozzon bárki. De ennek a hölgynek, aki válaszul nem fogadta el a nemet, ahogyan azt levelében többször is kijelentette, sikerült. Nagyon is meglepte!

Már az idejét sem tudta annak, hogy mikor merte valaki megkérdőjelezni a döntését. Nem tudta, hogy a Lady Olivia nevű hölgy egyszerűen csak ostoba, vagy makacs, mint az öszvér. Talán mindkettő egyszerre.

Hátradőlt a kézzel varrott bőrszéken, és tarkóját a kényelmes, párnázott fejrésznek támasztotta, majd a két férfira tekintett abban a reményben, hogy az üzlet talán eltereli a figyelmét a kitartó hölgyről.

– Hogy állunk a Bunkerton-üggyel? – pillantott jobbkezére, Lance Trantorra, aki nemcsak az alkalmazottja és gyerekkori barátja volt, hanem szinte a bátyja.

– A tulajdonos próbál keménykedni, de még ma aláírja a szerződést, erről kezeskedem – válaszolta Lance magabiztosan. – Még napnyugta előtt a kezedbe kerül a Bunkerton Vasúttársaság.

– Helyes. És ott mi a helyzet, Rowan? – pillantott Seb a Lance mellett ülő fiatalabb férfira, aki mélyen beletemetkezett a naplófőkönyvbe. – Jó úton haladunk a Fullerton Hotel felvásárlásához?

– A számok jók – válaszolta Rowan Drake, anélkül hogy felpillantott volna, miközben ceruzáját a papírlap felett mozgatta. – Átküldtem a szerződést az ügyvédnek egy utolsó ellenőrzésre – tette hozzá. – Ha minden rendben, a hét végén már ez a hotel is a Colver-birodalmat gyarapítja.

A jó hírek hallatán Seb most nem érzett olyan elégedettséget, mint szokott, ami kissé aggasztotta, hiszen az üzlet éltette.

– Akadt bármi bonyodalom azóta a kikötőben?

Seb arra a bűnbandára célzott, mely mostanában tűnt fel a szegénynegyedben. A Leybrook Lane fiúk: így hívták magukat, és Seb embereinek nem kis fejfájást okoztak a megjelenésükkel. Nem mintha nem szoktak volna hozzá az ilyesmihez. Ezzel járt a gengszterélet. Mindig akadt valaki, aki ki akarta kezdeni Seb hatalmát. Sebet persze nem abból a fából faragták, hogy hagyta volna magát.

– Az embereink kézben tartják a dolgokat – vágta rá Lance.

Seb nem számított másra, de jobbnak látta, ha elejét veszi a bajnak.

– És a felderítőknek sikerült megtalálni a bandavezért?

– Még nem – dőlt kissé előre Lance, és ökölbe szorította a kezét. – De ígérem, hogy meglesz! Biztosítalak róla, hogy a nyomorult nem okoz több galibát, ha a Temze fenekén lesz!

Lance ösztönösen védelmezte a felségterületet, és személyes sértésnek vette, ha bárki ki merte kezdeni Seb tekintélyét. Ezzel persze saját magát is védte.

Az új banda inkább csak egy kavics volt a cipőben, nem valódi fenyegetés, de nem ártott az óvatosság, mert szervezettebbnek és elszántabbnak tűnt minden eddigi ellenségnél. Seb Lance-t bízta meg azzal, hogy derítse ki, ki irányítja a bandát. A feladat nem volt egyszerű, és Lance-t nyilvánvalóan idegesítette az eredménytelenség.

– Ha sikerül kideríteni a nevét, először velem beszélj! Addig semmit se csinálj! Értve vagyok? – kérdezte Seb, Lance szemébe nézve, mire az bólintott egyet.

– Értem. De jól tudod, hogy az üzenetnek nyomatékosnak kell lennie ahhoz, hogy mindenki megértse… – tette hozzá Lance. – Ez nem pusztán üzleti ügy, ez fenyegetés! A törvényes út ennek a rendezéséhez nem elég.

– Tudom – válaszolta Seb. Az üzleti ügyeket illetően lehetőség szerint törvényes úton járt el az utóbbi időben, ám voltak bizonyos dolgok, amiket nem vezérelhetett a tisztesség. Ez az üzlet velejárója volt ebben a negyedben. Seb a nyomornegyed koronázatlan királya volt elvégre, s ő gondoskodott róla, hogy az utcán rend legyen. Itt nem segített más, csak az erő, meg a félelemkeltés. Seb az évek során alaposan megtanulta a leckét.

Seb válasza némiképp megnyugtatta Lance-t. Kiengedte ökölbe szorított kezét, majd az íróasztalon fekvő cetlire pillantott.

– A hölgy még mindig követeli magának a meghallgatást? – kérdezte leplezetlen kíváncsisággal.

Lance mindenbe beleütötte az orrát, ami Seb életét illette, és kifejezetten jó megfigyelőnek volt mondható. Mint mindenki, aki az utcán nőtt fel. Ők ketten mindig számíthattak egymásra, és számtalan nehéz helyzetből húzták ki egymást az évek során.

– Igen – válaszolta kurtán Seb.

– Kitartó teremtés, nem igaz? – kérdezte Lance, és félmosolyra húzta a száját. – Két hét alatt öt levél…

– Pontosabban hat – helyesbített Seb rezzenéstelen arccal. Bár Lance-re az életét is rábízta volna, de most nem akarta, hogy lássa rajta a kíváncsiságot. – Nem is tudtam, hogy így számontartod ezt a levelezést…

– Mégis mikor kaptál levelet utoljára? – rántotta meg a vállát Lance. – Pláne egy hölgytől! És ez a kitartás… egy veled való találkáért? Őszintén megvallom, hogy majd’ megöl a kíváncsiság.

Seb sem érzett másképp, de tartotta a száját.

– És miért nem mondasz igent? – erősködött Lance. – Ha annyira ragaszkodik hozzá… Nem a te dolgod, ha ezzel kockára teszi a jó hírnevét!

– Hagyd már! Jobb dolga is akad, mint hogy holmi unatkozó előkelő kisasszonyokat fogadjon! – morogta Rowan, miközben fel sem emelte a tekintetét a naplófőkönyv lapjairól, szorgosan téve a dolgát. – A szóban forgó hölgy bátyja pedig az üzlettársunk, úgyhogy nem hiszem, hogy a kíváncsiság felülmúlná az érdekét.

Sebet mindig is lenyűgözte, hogy Rowan képes volt egyszerre számolni és folytatni a beszélgetést. Tízéves kölyök volt, amikor felszedte az utcán, és már akkor nyilvánvaló volt, hogy Rowan mennyire eszes gyerek. Seb tanította meg írni és olvasni is, és elég hamar kiderült a számolásban való tehetsége.

Seb nagy hasznát vette Rowan képességeinek: ő végezte Seb számtalan befektetésének és üzleti vállalkozásának a könyvelését. Bravúrosnak mondható, hogy huszonhat éves korára a Baker Street fenevadja teljes bizalmat szavazott neki a pénzügyekben. Seb anyagi helyzetére még Lance sem látott rá, pedig nyolcéves koruk óta ismerték egymást, és azóta volt Seb jobbkeze, hogy tizennégy évesen ő lett a bandavezér.

Emiatt volt is köztük egy kis nézeteltérés, de Lance később belenyugodott a helyzetbe, sőt elismerte Rowan tehetségét, hiszen közreműködésével megtízszereződött a nyereség, ami Lance-nek is jól kitömte a zsebét. Seb ugyanis törvényessé tette a vállalkozást, és cégét jegyezte a londoni tőzsdén, így nemcsak ő gazdagodott meg, hanem Lance és Rowan is vagyonos emberré vált.

– De azért nyomoztam kicsit a kisasszony után, ahogy kérted, Seb! – mondta Rowan, megszakítva a szorgos számolást.

– Haha! Sejtettem! – kurjantotta el magát Lance, és egyenesen Seb szemébe nézett. – Legalább annyira kíváncsi vagy a lányra, mint én! – kiáltotta, majd Rowan felé fordult. – És mit találtál?

– Nem túl sok mindent, leszámítva, hogy hajadon… és sánta… vagyis bottal jár. Beresford hercegének legfiatalabb gyermeke egyébként. – Rowan feljebb tolta a szemüvegét az orrán, és összeráncolta kissé a homlokát. – Ezenkívül… három bátyja van. Elszántan védelmezik a kishúgukat. Nem szeretik, ha bárki gúnyolódás tárgyává teszi a fogyatékosságát. A legidősebbel Seb kötött már üzletet. Ó, még valami! A keresztanyja Calder hercegnéje, a háta mögött úgy hívják, hogy Emberevő Óriás. Senki sem merte eddig kikezdeni Sárkányhercegnő őméltóságát…

– És hogy néz ki a hölgy? – kérdezte Lance. – A kémeim nem jelentették.

– A te kémeid? – húzta fel Seb a szemöldökét.

– Amint már említettem is – kacsintott Lance –, nem te vagy az egyetlen, aki kíváncsi volt a hölgyre.

– Nem, a kinézetével kapcsolatban semmi más – válaszolta Rowan. – Az értelmével kapcsolatban annyit bizonyosan megállapíthatunk, hogy valami baj lehet odabent – mutatott a halántékára –, ha ragaszkodik hozzá, hogy találkozzon Sebbel. Lehet, hogy kissé együgyű teremtés.

– Ezzel arra célzol, hogy csak gyengeelméjű hölgyekkel fordulhat elő, hogy kapcsolatba kívánnak lépni velem? – kérdezte Seb felháborodva, noha ez a gondolat az ő fejében is megfordult. A hölgy azonban a levelek alapján a legkevésbé sem tűnt gyengeelméjűnek. Éppen ellenkezőleg!

– Nem hétköznapi teremtés, annyi biztos – bólogatott Rowan. – Az apja egy herceg! Ha csak a negyedét hallotta volna annak, amit a múltban tettél, akkor soha nem mert volna felkeresni, annyi szent! De nem fordulhat elő, hogy a szóbeszéd nem jutott el hozzá, mert nincs ember Londonban, aki ne hallott volna a tetteidről! Nem válaszoltál a leveleire, és ő még mindig erőlteti ezt a találkozót. Számomra ez megkérdőjelezi az épelméjűségét.

– Hát éppen ez az! – vágott közbe Lance. – Egy herceg lánya! Egész életében kényeztették, és soha nem mondtak neki nemet. Szerintem csak felbőszítette, hogy Seb válaszra sem méltatta. A nyakamat teszem rá, hogy ha találkozott volna veled, összetojta volna magát!

Seb felállt, az ablakhoz sétált, s kinézett a nyüzsgő Baker Streetre. Azon morfondírozott, hogy a hölgy egészen biztosan nem egy nebántsvirág, de talán túlságosan vakmerő. Az utcán elhaladó lovas szekereket és a villamost nézte; London szokás szerint forgalmas és hangos volt. Általában pezsdítően hatott rá ez a hangzavar és jövés-menés, de mostanában úgy érezte magát, mint a kalitkába zárt madár.

– Azon gondolkozom, hogy mégis találkozom vele.

– Tessék? – kérdezte zavartan Lance. – Még azok után is, hogy többször nemet mondtál? Nem szoktad meggondolni magad! Rowannek igaza volt! Te bizonyára unatkozol!

– Így van, és a kíváncsiság nagy úr – állapította meg Rowan, s egyáltalán nem tűnt meglepettnek. – Elvégre hányszor fordul elő, hogy egy hercegi leszármazott beteszi a lábát a nyomornegyedbe, arról már nem is beszélve, hogy találkozót kér a vezértől?

Rowannek igaza volt. A hölgy makacs kitartása csak jobban felkeltette Seb érdeklődését.

– Nos, lehet, hogy a hölgy kissé zavarodott, de kitartok a véleményem mellett: ha tudná, pontosan kiről is van szó, felvenné a nyúlcipőt! Akárhogy is, ideje mennem, sok a dolgom – jelentette ki Lance, és elindult az ajtó felé. – Várnak rám. Kell az úriembereknek egy kis bátorítás, hogy eljátsszák a vagyonukat kockán!

Seb megfordult, és a kandallópárkányon álló órára pillantott: már majdnem öt óra volt. Az éj lassan leszállt. Eljött a pénzkeresés ideje. Ilyenkor szépen gyarapodott a nyereség. Seb Lance-re bízta úri klubjának és szerencsejáték-barlangjának a működtetését. Mindig komolyan vette a feladatát, s csak két szenvedélye volt: a hölgyek hajszolásában és a szeszes ital élvezetében élte ki a felelőtlen énjét. De egyébiránt megbízhatónak bizonyult, s ő intézte Seb egyéb alvilági ügyleteit is. Seb nagy megelégedésére Lance sosem okozott csalódást.

– Miben fogadunk? – tette fel Seb a kérdést, amikor Lance készült kilépni az iroda ajtaján.

– Jól hallottam? Fogadás? – nézett vissza rá Lance.

– Jól! Azt mondtad, hogy Lady Oliviának inába száll a bátorsága, amikor meglát. Szerintem meg más fából faragták.

Lance megállt, egy pillanatra elgondolkodott, majd széles vigyor jelent meg az arcán.

– Hisz ismersz, egy jó kis fogadás sosincs ellenemre. Húsz fontot rá, hogy amint megpillant téged, úgy összecsinálja magát, hogy eldobja a sétapálcát, és úgy fut majd világgá!

– Nem szeretek csalódást okozni… – hallatszott a bársonyos hang Lance háta mögül. A beszédén hallani lehetett, hogy előkelő társaságból való, és a hangjából érezhető határozottság azonnal felrázta Sebet a mindennapok tompaságából – …de nem áll szándékomban elszaladni sehová!

Lance kipördült a bejárati ajtóból, hogy Seb is lássa a hang forrását.

Seb káromkodott egyet a bajsza alatt, mert egy tetőtől talpig fekete ruhába öltözött angyal állt a küszöbén. Nyilván a váróban ücsörgött egy ideje, és megkerülte Seb emberét, Clint Kofssont, hogy bejusson. A fiú mögötte állt, és félelmében a kezét tördelte.

Sebnek nyilván váltania kell pár szót Clinttel a későbbiekben, hogy emlékeztesse a dolgára. Senkit sem engedhet be, még egy ilyen elszántan küzdő hölgyet sem! De Seb abban a pillanatban együttérzett a fiúval, mert ennél elszántabb és határozottabb teremtést még ő sem látott soha életében. Nem klasszikus babaszépség volt, de különleges arcában volt valami megkapó. Hangsúlyos arccsontja és karakteres álla kiemelte krémszínű porcelánbőrének szépségét. No és a szeme! Kristálykék volt, szinte beragyogta a szobát, és Seb nem merte sokáig rajta tartani a tekintetét, mert attól félt, hogy elnyeli a nagy kékség.

Legnagyobb meglepetésére szinte lázba hozta a látvány, bár nem csak a hölgy külseje bűvölte el. Éles esze és céltudatossága volt az, ami teljesen lenyűgözte őt. A hölgy egyáltalán nem sértődött meg Lance szavai hallatán, sőt, mintha mulattatta volna a dolog: arckifejezése komor volt, de a szeme, úgy tűnt, mosolyog. Nem hétköznapi nő, efelől semmi kétség!

– Mr. Colverhez jöttem – jelentette ki. – És nem megyek el, amíg nem beszéltem vele. Nos, melyikük volna ő?

Határozott léptekkel elsétált Lance mellett a szoba közepe felé, és mindvégig a sétapálcára támaszkodva járt. Jól észrevehetően bicegett. Megállt Rowantől alig pár lépésre, és szeme felváltva pásztázta a három férfi arcát.

Seb úgy képzelte, hogy a férfiak többségét elriasztja ez a járás, mivel testét kicsit jobbra billentve egyensúlyozta ki a bal lába hibáját, de ő úgy látta, hogy mozgásában semmi visszataszító nem volt. Sétapálcáját ügyesen és magabiztosan kezelte, akár tőrjét a vívó, szinte úgy tűnt, mintha szerves része lenne a testének. Seb azon kapta magát, hogy mély levegőt kell vennie, és ez meglepte, hiszen régóta nem keltette fel senki az érdeklődését igazán. A hölgy fekete fűzőt és méretre szabott, karcsúsított ruhát viselt, ami kétségkívül kiemelte alakját, de mégis egy gyászoló özvegy benyomását keltette. Aranyszőke haja gondosan kontyba volt kötve a feje tetején, a fekete főkötő alól apró loknis fürtök omlottak le kétoldalt, finoman keretezve szív alakú arcát.

Ha ez a hölgy valóban Lady Olivia – márpedig ki más volna? –, akkor Seb nagy bajban van.

A zsigereiben érezte.

A fene vigye el!