Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

ELSŐ FEJEZET Panja, Éliás és a kígyó

MÁSODIK FEJEZET Cannanore, a halászok és a tenger

HARMADIK FEJEZET Éjszakám Huc a majom társaságában

NEGYEDIK FEJEZET A Vatarpatnam ezüstsírjánál

ÖTÖDIK FEJEZET Dzsungellakók

HATODIK FEJEZET Lázban

HETEDIK FEJEZET A hegyek közt

NYOLCADIK FEJEZET A nap trónusán

KILENCEDIK FEJEZET Az állat uralma

TIZEDIK FEJEZET Mocsári zsarnokok

TIZENEGYEDIK FEJEZET Mangalore

TIZENKETTEDIK FEJEZET Asszonyokról, szentekről és brahminokról

TIZENHARMADIK FEJEZET Az utolsó tűz és a régi szellem

TIZENNEGYEDIK FEJEZET Hazafelé

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Waldemar Bonsels

INDIÁBAN

fordította:
Sajó Aladár

BUDAÖRS, 2023

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-904-2 EPUB
ISBN 978-963-559-905-9 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

A mű eredeti címe:
Indienfahrt

első kiadás: 1916.
az elektronikus változat az 1936. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító 1920-as évekbeli plakát
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

ELSŐ FEJEZET
Panja, Éliás és a kígyó

Amikor az áldott Maladar tartomány Cannanore városába érkeztem, a hindu Rameni elvezetett a házhoz, amelyet ottlétem idejére bérbe akart nekem adni. Olyan volt, mint Indiában az európai házak: egyemeletes, magas kiugró tetővel és széles verandával, amely végigterjedt az egész homlokzaton. Hogy megláthassam, előbb az elvadult kerten kellett magunkat egyesült erővel keresztüldolgoznunk. Rameni ezt mondta:

— Ez legkedvesebb birtokom a földön. Kíméltem és vigyáztam rája és hét év óta nem érintette ember lába. Legutolsó lakója Sahib John Ditrey volt, egy nagyhatalmú angol tiszt, akinek minden katona, aki a közelébe került, engedelmeskedett. Boldogan teltek napjai e födél alatt és még ma is boldog lenne itt, ha kormánya embereivel együtt más helyre nem küldte volna.

Szemügyre vettem a nagy, jobbára üres helyiségeket, amelyekben dús növényzet fejlődött és olyan állatvilág tengette benne az életét, melynek tarkasága a legnagyobb fokra csigázta várakozásomat.

— Ez csupa ártatlan állat, — mondta barátságosan Rameni, — a legtöbb valószínűleg vissza fog vonulni, mert nem szereti az ember társaságát. De mert te, Sahib, társaságban vagy, kutyát, szolgát és szakácsot hoztál magaddal, lelkeden nem fog elhagyatottság rágódni. Adok tyúkot, ha akarod…

Rameni úgy beszélt angolul, hogy éreztem, mint mered a hajam égnek a parafasisakom alatt.

— Te is angol vagy, — szólt hozzám, miután Sir John Ditrey angol tisztet dicsőítő hosszú beszédét befejezte.

Megmondtam neki, hogy német vagyok, mire vigasztalni kezdett.

— Erről az országról sohasem hallottam, — mondta végül, — de lakóinak az a híre, hogy bőkezűek és valószínűleg gazdagabbak, mint a brit birodalom.

Mivel megértettem őt, a bér iránt érdeklődtem, amelyet birtokáért követel. Erre olyan buzgón beszélt mindenféle más dologról, hogy aggodalmam növekedett. Végre sikerült őt rábeszélnem a vallomásra és számolni kezdett és titokteljes meghatottsággal összeadta a veszteséget, amely azalatt a hét év alatt érte, amíg nem akadt bérlője. Hallgatva figyeltem egy rakás fehér hangyát, amely lakóhelyének elkészítése végett a legügyesebben aláásta a padló deszkázatát és a falat. Nem leszek az utatokban, gondoltam, birodalmatok az én uralmam alatt nem sejtett virágzást érjen el, bölcs fejedelmetek és hű társatok leszek. Az ablaknál levő pálmarengetegen, csipkézett díszítésű zöld fátylon át sugárzott a reggeli nap. Az a boldogság, amely megremegtetett, mióta India földjére léptem és először szívtam magamba ennek az országnak illatát, melegét és fényét, újra szívembe hatolt.

— Ne félj Sahib, — mondta Rameni.

És a kétkedéstől, reménytől és várakozástól csaknem magánkívül számolgatott görcsösen szétfeszített ujjain. Én a bátorságomról beszéltem és ő tizedszer emelte föl a kezét, hogy barna sovány ujjait jobbról balra ismét egymásmellé sorakoztassa. Azután mindent elfelejtett és nagy sietve a drágulásról meg a rossz rizstermésről beszélt:

— Minden kuli bizonyíthatja, — mondta, — ide hívjak egyet?

— Mit kérsz? — szóltam rá szigorúan. — Hallottam, hogy a tengerparton van egy ház, ahol évekkel ezelőtt a kollektor lakott és amelyet a kormány olcsón ideadna.

Rameni erre nagy nehezen nekidurálta magát és tudtomra adta, hogy egy évre száz rúpia a ház bére, az elvesztett hét évre ennek az összegnek csak negyedrészét számítja föl azzal a kikötéssel, hogy a következő három évre egyszerre előre kifizetem a bért.

Amikor a fejemmel biccentettem, elhalványodott.

— Sahib, — dadogta, — kigúnyolod a szolgádat? Igaz, sokat kértem. Felejtsük el a hét gonosz évet, majd csak kiheverem a megpróbáltatást, amelyet az ég mért reám, hiszen úgyis elmúlt már. Ha igazán három évre előre fizetsz, addig szolgálok neked, ameddig élek.

Sohasem bántam meg, hogy erre ráállottam és noha csak néhány hónapig maradtam Cannanoreben, csekély áldozatom a legbőségebben kifizette magát, mert Rameni egész becsületével azon volt, hogy jóvá tegye azt a megszégyenítést, amelyben akaratamon kívül részesítettem. Csaknem naponta tojást és gyümölcsöt, halat vagy szárnyast küldött nekem és nem szállt szembe egyetlen kívánságommal sem, amely arra vonatkozott, hogy a házban és a kertben valamit berendezzen vagy megváltoztasson. Csak hetek múlva, amikor észrevette, hogy nagy üvegszekrényben élő kobrát tartok, húzódott vissza tőlem, nem lépte át többé a küszöbömet és nem érintette meg többé a kezemet. Nem annyira félelemből tette ezt és mint bizonyosan tudom, nem bánkódás nélkül, hanem mert meggyőződésével nem tudta összeegyeztetni, hogy valaki fogságba vessen egy istenséget, hogy üvegtáblán át megfigyelje a viselkedését. De az az idő, amelyet a fölfedezésig együtt éltünk át, indiai éveim legkedvesebb emlékei közé tartozik.

Miután ökrösszekér elhozta a kikötőből a poggyászomat, a legjobb fekvésű szobákat éjjeli szállásul rendeztem be, amiben Panja szolgám és a szakács segített. Panja gyakran és nyomatékosan figyelmeztetésekkel állt elő, de akkor már eléggé ismert ahhoz, hogy tudhatta, mily gyakran félt éppen attól, amit én reméltem. A szakács, Delmaratta hegyeinek fia, aki Bombayban megszokta az érintkezést az európaiakkal, már régóta nem állott ellen nekem, a gonosznak. Egyébiránt nem sokat törődött velem; elzárkózva és sztoikus nyugalommal teljesítette kötelességét, ha csak tehette meglopott és lesütött szemmel várta a vesztemet, melyet mindannyiszor megjósolt, valahányszor valami rendellenességen csíptem rajta. Mégis mindig kedveltem ezt a makacs és a maga módján büszke embert, aki nem tudott az európaiak előtt meghajolni és a ki hazája iránti szeretetből gyűlölte az idegeneket. Ennek az embernek szótlan ellenállása érdekesen méltóságos ellentétben volt Panja alkalmazkodó alázatosságával, amely különben nem alantas gondolkodásnak, hanem annak a gyermeki bámulatnak volt a következménye, amelyet minden idegen dolog fénye iránt érzett. Pasa nevet adtam neki, mert az igazi nevét mindig elfelejtettem. így járt volna vele különben mindenki.

Amikor kiléptem a verandára, hogy meggyőződjem, hogy a háznak egyetlen ablaka sem volt épségben, Panja egy könyvesládán ült, dohányzott és függőágyammal betakarta a térdét.

— Mindenütt el van szakadva, — mondta anélkül, hogy fölállna és mint közeledésemkor kezdetben tette, a munkában nagyobb buzgalmat mutatna. — Ez azért van Sahib, mert a függőágyat halászásra használod.

— Az kitűnő gondolat volt, — mondtam mentegetődzve.

Panja csak ezt felelte:

— Egyetlen halat sem fogtál.

Megvizsgáltam a padlót, amelyet a hangyák mindenütt kikezdték; csaknem minden deszka és kőkocka mozgott vagy mélyen lesüllyedt, ha az ember e népség Szodomáját és Gomorráját elpusztítva rálépett.

— Ha megakarod látni, mit csinálnak ezek az állatok, — mondta Panja gúnyolódva, — akkor nem szabad őket zavarnod. A házban különben patkányok vannak, — tette hozzá — és Cannanore kapui előtt a pestis.

— Akkor macskákat kell tartanunk. Holnap bemégy a városba, hogy vásárolj néhányat.

Panja szánakozva nézett reám és kérdezte:

— Ki ad macskáért pénzt? Mindenfelé szaladgálnak. Ebben a házban is lesznek macskák.

A mósuszmacskára gondolt, egy kisebb fajtára, amelyet Malabarban gyakran láttam és alig hiányzik egyetlen régibb épületből. Elhatároztam hát, hogy várok. Mivel azonban a patkányt tartják a pestis terjesztőjének, ez a rettenetes járvány pedig még mindig szedett áldozatokat, óvatosnak kellett lennem. A pestis, mivel bacilusa csak nedvességben él meg, rendesen az indiai tavasz kezdetén az utolsó esővel szűnik meg. A forró időt követő első esővel ismét fölüti fejét.

Beszélgetésünk leírása talán hamis képet adhat Panjahoz való viszonyomról és egyáltalán arról a helyzetről, amely az európai ember és a hinduk szolgáló osztálya közt van. Igaz, hogy Panjanak, mint mindenkinek, aki szolgálatomban volt, sok személyes szabadságot engedtem, de tekintélyben, sőt önállóságban hozott áldozatomat olyan ajándékkal köszönték meg, amelyet minden más ellenszolgáltatásnál többre becsültem és ez az ajándék az ember lényének őszinte nyíltsága volt. Valamely ember használhatósága valamennyi tulajdonsága közül a legkevésbé érdekel és minden alázatosság alakoskodással jár együtt. Az a mód, ahogyan az angolok a hindukkal bánnak, zárkózottá teszi a jellemüket és elnyomja igazi lényüket, ámbár ellenvetés nélkül beismerem, hogy magatartásuk elengedhetetlen föltétele annak, hogy az országon uralkodhassanak. Én azonban nem azért utaztam Indiába, hogy uralkodjam rajta.

A felsőbbségéért folytatott küzdelemben egyébként köztem és Panja közt is voltak izgatott jelenetek. Az ilyen összetűzés rendszerint azzal végződött, hogy leütöttem ezt a rabszolgát. Igaz, hogy az én ütésem és az ő összerogyása két olyan jelenség, amely semmiféle összefüggésben sem volt egymással, mert gyakran lerogyott, mielőtt kezem hozzáért és a legrosszabb esetben is rendesen úgy el tudott fordulni vagy védeni tudta magát úgy, hogy nem történt más baj, mint turbánjának vagy beolajozott frizurájának elalaktalanítása. Mégis minden alkalommal összerogyott, a szoba egyik sarkából a másikba vonszolta magát, jajgatva panaszolta el hálátlanságomat és az ő hűségének eredményét. De mielőtt leszállt az est, mégis gondja volt rá, hogy az ellene elkövetett bűn terhe ne rabolja el éjjeli nyugalmamat.

— Sahib, — mondta és szálegyenesen elém állott olyan büszkeséggel és annyi emberi méltósággal, hogy igazán hálával telt meg a szívem. De úgy látszik, nem tudta, kinek köszönhette mindkettőt. — Sahib, hogyan feledkezhettél meg ennyire magadról? — Arcára olyan becsületes szomorúság ült, hogy mindent inkább tudtam volna, mint kételkedni benne. Szerényen megmagyaráztam neki, mekkorát vétkezett és a következmények jelentőségét, de ilyenkor nem tudott eléggé angolul, hogy megértsen.

— Tanulmányaid Hindusztánban nem haladnak előre, — mondta azután kissé elszomorodva és mindketten örültünk, hogy olyan tárgyra tértünk át, amely ismét közönséges érintkezésünk útjára vitt bennünket. Boldog élet és a legszebb egyetértése idejét éltük ezután, amikor is annyira ment Panja maga-megtagadása, hogy még a whiskymet is hígítatlanul tette az asztalra és így pontosan megvizsgálhattam, mennyit lopott az üvegből.

Akkor a tizedik hónapot töltöttem Indiában és Panjan meg Pasán kívül hűséges kísérőm volt az egész időn át egy pompás kutya is. Éliás volt a neve és éppen betöltötte életének első évét, úgyhogy magam nevelhettem és vigyázhattam fejlődésére. A kutyával sajnos úgy áll a dolog, hogy két hónapos állatkáról nagyon nehéz határozottan megállapítani, miféle származású és mit Ígér a jövőre nézve. Én azonban mindig különösen vonzódtam azokhoz az emberekhez, akik minden eseményt és személyt a legkedvezőbb színben látnak és a maguk erényével ruháznak föl másokat mindaddig, míg csalódás nem éri őket. Ilyen jellemű embereket utánozva sikerült Éliásban a legkitűnőbb állatot látnom. Kiváló tulajdonságait fölsorolva, nem szeretnék belesülni alakjának ismertetésébe, már csak azért sem, mert nem tudható, hogy idők folyamán egyben-másban nem változik-e meg, de bizonyos az, hogy kitűnő étvágya és egészséges álma van. Rendkívül óvatos és sohasem teszi ki magát veszedelemnek, az idegent sem támadja meg és éberségét is elnyomja a lehető legnagyobb mértékben, amit annál szívesebben látok, mert sokszor fárasztó szellemi munkába vagyok elmerülve, amikor minden ugatás zavarna. Ragaszkodása akkora, hogy kiterjeszti minden emberre, akivel találkozik és különösen dicsérendő akaratának rendkívüli makacssága, ami a nemes jellem alapja. Éliást sem fenyegetéssel, sem ígérettel nem lehet rábírni arra, hogy másoknak akaratával vagy az enyémmel törődjék. Nem piszkítja be sem a kertet, sem az utcát és ami etetését illeti, fölment bennünket minden fáradtságtól, amelyet a táplálék ide-oda hordása okoz.

Sajnos eddig nem sikerült közte és Panja közt tűrhető viszonyt létesítenem. Valószínű, hogy Panja, mint a Kelet fia nem óhajtja megváltoztatni régi véleményét a kutyáról; bizonyos az, hogy a faj iránt nincs túlságosan sok érzéke.

— Sahib, micsoda disznót hozol ide a házba? — kérdezte, amikor annak idején hazahoztam az éppen akkor megszerzett Éliást.

— Poros és a kötél összehúzódott a nyakán, — mondtam, — csak várj, míg meg lesz mosva.

— Te fogod megmosni? — kérdezte Panja és fölváltva rám meg Eliásra meresztette nagy szemét.

— Kitűnő természetű állat, jó szolgálatot fog nekünk tenni, — biztosítottam őt, kissé megcsalódva e fogadtatástól, amelyben Panja részesített bennünket és vizsgálódva néztem Éliást, aki harcban volt az ajtóküszöbbel és tehetetlen buzgalmában az ártatlan tetterő elragadó látványával szolgált.

Ha nem kelt ki termékeny életre minden mag, amelyet Éliás fiatal lelkébe vetettem, bizonyára Panja az oka, aki sohasem próbálta legyőzni lealacsonyító véleményét erről az állatról. Az én meggyőződésem szerint a még föl nem ébredt lélekre ható minden pedagógiai befolyás valamennyi házbeli közös fáradozásának köszöni a sikert. Ameddig Éliás nem bízhat Panjában és Panja minden baj eredetét Éliásban keresi, addig aligha lesz meg bármelyikükben az a teljes örömöm, amelyet reméltem.

A Cannanoreban eltöltött ez első nap után ránk szakadt az éjjel. Panja a ládákban kutatgtott, hogy gyertyát találjon és mindent összevissza dobált, hogy rendet teremtsen. Az ágyamra szánt moszkitóháló a legnagyobb láda fenekén volt, mert Panja amikor útra keltünk, legelsőnek ezt tette el és így a legmélyebbre ásta el.

Panja nyugalomra térése után még sokáig ott ültem új házam verandáján és vártam a holdat és a hűvösséget. A kert fáinak, bokrainak és növényzetének mozdulatlan függönyéből hódító szagú tikkasztó lehelet terjedt, minden virult és szenvedélyes életerő tódult felém, hogy megtalálja az utat a vérembe. A szertelen virulásnak hatalmas, csöndes kényszere mindenütt fölhevítette a tücsköktől visszhangzó levegőt, amely olyan nyugodt volt, hogy gyertyám lángja szinte a telített levegő nyomása alatt reszketett és nem lobogott. A pálmaerdőből, valahonnan messziről a kert mögül, egy templomudvarból a hinduk fúvó hangszerei hallatszottak, egyhangú pléhcsörgéssel keverve. A kisérő ének elárulta a papi énekesek növekvő részegségét.

Ha behunytam a szememet, ez a zene gyermekkorom egyik emlékét állította élénken elém. Eszembe jutott, hogy egyszer valami különös csengés, amely nem hasonlított semmihez, amit addig hallottam, a kertünkből kicsalt az országúira. Messziről hallatszott, onnan, ahol az út hársfái, amelyek a falunál egymáshoz közeledni látszottak, mindent titokzatos árnyékba borítottak és én kifutottam a napra, mögöttem nyitva maradt a kertajtó és megfeledkeztem anyám tilalmáról. Az egyik parasztház előtt világoshajú falusi gyerekek tömegének koszorújában egy fa alatt két nagy, fekete szakállú szomorú embert láttam állni hosszú köpenyben. Szürke zsákokon ők fújták ezt a kiáltó muzsikát és gyermekségem első és legnagyobb eseményeként hatalmukba kerítették a szívemet. Világosan emlékszem, hogy mintegy vérem mámorában támaszt kerestem, hogy a földre ne rogyjak. Ma tudom, hogy ettől az órától kezdve fájdalmas nyughatatlanság sejtése kelt életre a lelkemben és hogy végzetem első pillantása áldott meg. Lelkem kívánsága, mintha a megváltás reményének átka nehezednék rája, még mindig követi ezt a fékezhetetlen örömvággyal teli állatszerű panaszt. Ezért cserélem föl a közelit és megszokottat az idegennel és bizonytalannal, a házat az utcával és a szülőföldet a világgal. Mikor kinyitottam a szememet, nagy barna éjjeli pillangó ült a gyertyatartó rézfogóján és megzavarodva és tehetetlenül nézett a megfoghatatlan lángba. Kis idő múlva lassan fölemelte és lebocsátotta a szárnyát és aggodalommal teli mozdulatlan fekete szeme megtelt a szent tűz fényével. Erős szárnyával könnyen röpült a levegőben, amely oly nyomasztóan nyomult a mellembe és oly fárasztóan nehezedett reá. Csak most vettem észre, hogy a veranda benépesedett és hogy éjjeli csavargók szárnyas nemzetsége jött hozzám vendégségbe. Minden abból a zöld falból bujt ki titokzatos módon, amely engemet és házamat körülzárt. Mögötte alighanem fölkelt a hold, mert most a meleg növényfalon világosabb és sötétebb foltokat vettem észre, a legyezőpálmák cifraságait és a banánlevelek hatalmas formáit, amelyek a magasba nyúltak föl, mint alvó óriások buzogányai vagy eltörve lelógtak, mint a széttépett bőr. Az eget nem láthattam. Eloltottam a gyertyámat és bágyadt, mágikus borulat vett körül hangtalanul, mintha zöld üvegtenger választaná el a világot a fénytől.

Mindabból, ami az embernek adatott, a legfönségesebb a gondolat. És akik éjjel születtek és földi utazásukon az örök fényességre törekszenek, éjjel lesznek a legélénkebbek, mintha a sötétben, szinte titkos aggodalomban, kettős tetterőre ébrednének. Előttük nincs elzárva semmi, a jövőbe éppen olyan szabad az útjuk, mint a múltba és behatolnak az eltűnt nemzedékek titkaiba, a virágok kelyheibe és a szeretőnek hálószobájába. A mindennapi élet kis dolgai, amelyekkel foglalkoznak, nem fosztják meg őket hatalmas erejüktől, amellyel az Isten lényét megértik. Diadaluk a határtalanban van és öntudatlan céljuk az örökkévalóság. Minél erősebbek, annál inkább keresik a rendet, a megismerés testvérét és földi munkájuk az, hogy megtalálják az összefüggést a letűnt és a jelen szellemek közt.

Mialatt így szabadjára eresztettem gondolataimat, különös zajt hallottam a házból kihatolni, majd kaparás volt vagy kopogás, majd a fal fövenye hullott le vagy a gerendázat ropogott. Néha állati hangokat különböztettem meg, a harcnak vagy a szerelemnek különös panaszos szavait. Nehezen lehetett eldönteni, kívülről vagy belülről jöttek-e hozzám ezek a hangok, de hogy megszabaduljak az éjjeli szürkület bizonytalanságaitól, nemsokára megint meggyújtottam a gyertyámat. Amikor fölkeltem, hogy nyugovóra térjek, teli képpel nézett le a hold; csábított a gondolat, hogy a fényben úszó kertbe menjek, de az ezzel járó veszedelem nagyon nagy volt ezen az idegen és emberektől sokáig elhagyott területen.

Panja a tornácon aludt a földre terített kókusztakaróján és hortyogása, mint az egyetlen bizalmas hang ebben a magányban, megnyugtatott. A háttérben valami alacsony árnyék menekült be nesztelenül a kerti szobák egyik nyitott ajtaján. Azon gondolkoztam, hogy utána megyek, de nem tettem. Éliás, amikor beléptem, az én ágyamon feküdt.

Az ablakok falécei korhadtak és részben töröttek voltak, üveg nem volt már sehol. Az áttörhetetlen növényfal itt is megakadályozta a kitekintést a szabadba és frissebb levegő beáramlását. A virágillat mámorító volt, majd mérges, majd édes, az illat nehéznek és megfoghatónak tűnt föl, míg a tücskök éneke bódítóan erősödött a holdfényben.

Megvizsgáltam a fegyveremet, ámbár tudtam, hogy rendben van és ágyamat messzire eltoltam az ablaktól. Nehezemre esett, hogy Éliást fölkeltsem, mert tudtam, hogy minden zavarás a legmélyebben sérti és egyetlen társamat nem akartam ezért a bizonytalan éjjelért elkedvetleníteni. De csak barátságtalanul morgott és a földön tovább aludt anélkül, hogy igazán fölébredt volna. Mivel a gyertyát nemsokára el kellett oltanom, mert nagyon is vonzotta a rovarvilágot, csakhamar zöldes szürkületi fényben feküdtem a hálószövetfüggöny alatt és elaludni próbáltam.

Künn negyedóráról-negyedórára hangosabb és szenvedélyesebb lett az élet; az ismeretlen állat élénksége izgatta a véremet és éreztem annak a pillanatnak a közeledését, amikor végképpen le kell mondanom az álomról. Gondolataim azzal a sokféle változtatással és berendezéssel foglalkoztak, amelyeket az e házban való hosszabb lakás megkívánt. Ezek a megfontolgatások elkedvetlenítettek, amit könnyen megszoktak tenni közömbös dolgok, amelyek pillanatnyi kényszer következtében jó és harmonikus gondolatok helyére lépnek. De a gondolatok lassanként elejtették a tárgyakat, amelyekkel foglalkoztak, a körvonalak elmosódtak, csukott szempillám alatt még az a bizonytalan érzésem volt, mintha a szoba jobban kivilágosodott volna és a tücsöklárma szétolvadt e tikkasztó, fojtó levegőtengerben, amelyben élettelenül hányódtam tovább. Elmerültem az álomban, mint az ópiummámorban.

Lágy taszigálás, amely oldalamat érte, fölriasztott. Megmerevedve abban a helyzetben maradtam, amelybe ébredésem kényszerített, míg fölismertem Éliást, aki a moszkitófátyollal együtt a takaróm alá bujt. Ha a szobámban támadt borzasztó lárma nem lett volna nagyobb a haragomnál, ártatlan kutyámat bizonyára egészen új módon megtanítottam volna a légugrásra, de ösztönöm hamar megsúgta, hogy Éliást a legnagyobb rémület kényszerítette e cselekedetére. Hevesen reszketett és szűkölése a halálfélelem hangjához hasonlított. Ezért nem bántottam, magamhoz szorítottam és kutatni kezdtem a hálóhelyemet betöltő különös lárma okát.

A szoba csaknem egészen világos volt, mert a hold már oly magason állott az égen, hogy sugarai a pálmák csúcsain át utat találtak a házba, de a padló fényfoltjai és a levegő halvány sávjai eleinte zavarták a látásomat, míg végre fölismertem, hogy a padlón nagy patkányok izgatott tömege nyüzsög s a szoba egyik oldalán mintha támadásra gyülekeznék. Velük szemben a sarokban egy macskacsalád kuporgott, kisebb hosszúszőrű állatok kölykeikkel és a két párt közt megölt patkányok hevertek, néhány megsebesített pedig vérnyomot hagyva maga után, panaszos visítással vonszolta magát előre. Egészen világos volt, hogy a macskák — kölykeik nélkül négyet vagy ötöt számoltam össze — a legnagyobb félelemben és a legszorultabb helyzetben voltak. A kétségbeesés harcát vívták a patkányok túlerejével. Fenyegetődző prüszkölésükben és nyivákolásukban volt valami, még erősebb ellenfelet is rendkívül megfélemlítő és mozdulataik a fölingerelt párducéra emlékeztettek. Úgy látszott, hogy régi ellenségeskedésről volt szó, amely már régóta élt e ház területén és ki tudja hányadszor, ma éjjel véresen kitört. Valamikor úgy lehet, más volt a helyzet, régebben talán a macskák nemzetsége korlátlanul és mint a patkányok zsarnoki elnyomója uralkodott, míg ezek meg nem szerezték a túlsúlyt, amely most teljesen kétségtelennek látszott.

A patkányok a düh és a vérszomjúság hangjaival lassan előre nyomultak. A mágikus fény és a csaknem üres helyiség, amelynek sarkait eltakarta a szürkület, sajátságos módon megváltoztatta érzékemet a nagyság és a távolság iránt: úgy láttam, mintha messzi hegyen sötét szörnyetegek indulnának harcra egymás ellen, magam kisebb voltam, mint ők.

Amikor az első macska, azt hiszem, egy öreg és tapasztalt kandúr, védekezésül hosszút, laposat ugrott előre, megijesztett és föllelkesített mozdulatának vadsága. A kandúr a harcban nem annyira a fogára, mint inkább a karmára bízta magát, amellyel szívós ügyességgel és halálos biztossággal csapott le. A patkányok eleinte szétrebbentek, amikor közéjük ugrott, csak az egyik, amelyet talpával eltalált, hánykolódott mellette kínjában jajgatva a földön, de a macska nem ölte meg, sőt nem is törődött vele. Tűzben égő szemével szorosan a padló fölött az újra előrenyomuló ellenséget figyelte. Lassan és undorító rikácsolással közeledtek, amely éppen úgy halálos félelmet árult el, mint dühös elhatározást a harcra, de amikor a kandúr újra közéjük ugrott, ennek már nem volt meg ugyanaz a hatása, mint az első ugrásnak. A most eltalált patkány nyilván beleharapott az ajkába, mert fájdalmában magánkívül irtózatos dühhel tervtelenül csapkodott jobbra-balra, a magasba szökött és a földön fetrengett, mialatt az az egy patkány már egészen széttépve és teli vérrel, ide és oda, jobbra és balra cibálva, még mindig a szájába kapaszkodott. És míg a borzalomtól csaknem elfulladva láttam, hogy az első áldozatnak undorító árnyékszerű társai minden oldalról belecsimpaszkodtak a küzdő macskába, észrevettem, hogy szorosan a fal mellett egy másik patkánysereg nyomul a sarokban összeszorult macskák ellen. Sűrű csomóban lassú árnyékként csúsztak előre és a szoba közepén haldokló kandúr rettenetes ordítása, mint valami irtózatos, kihívó harci zene kísérte ijesztő előrenyomulásukat.

A közeledő árnyék egyszerre mintegy titkos parancsra villámgyorsan rárohant a lekuporodott macskákra és a sötétben második, nem kevésbé heves küzdelem keletkezett, amely annál nagyobb irtózattal töltött el, mert semmiféle részletet sem tudtam fölismerni.

Egy apró, fiatal, nagyon kedves cica megijedve és nyilván alig sejtve a veszedelmet, kecses ugrásokkal a világosságba menekült. Két gyors árnyék követte, semmiféle más mozdulatukat nem lehetett látni, csak a tovacsúszást és néhány pillanat múlva szét volt tépve a kis állat. Rövid, panaszos kiáltására az anya kétségbeesett erőfeszítéssel a segítségére akart sietni és rémületemre láttam, hogy a borzalmas éjjeli fickók beleharapták magukat a testébe és fájdalmában ordítva, ahogyan macskát még sohasem hallottam panaszkodni, magával vonszolta vérszomjas gyilkosait anélkül, hogy gyermekének segítségére lehetett volna.

Ha ez a harc mindjárt ezután döntő módon félbe nem szakadt volna, beavatkoztam volna, hogy véget vessek neki. Később gyakran fölvetettem a kérdést, mi akadályozott meg abban, hogy mindjárt megtegyem. Az emberi léleknek megvan az a különös hajlama, hogy szeret harcoló állatokat nézni és az ily izgató látványon érzett kéjes élvezet nemcsak, hogy nem kárhoztatandó, hanem alapja bizonyára a természet magacselekvő mozdulatainak tisztelete és annak az igazságnak titkos tudata, hogy az ember a természet rendjéből semmit el nem vehet és nem is tehet hozzá semmit. Emlékszem, hogy már, mint gyermek örömmel és elégtétellel néztem végig egy kakasviadalt és a csodálkozás fölemelő érzetével és szégyenkezés nélkül vártam a végét. Mint gyermek azt is nehezen tudtam megérteni, miért iparkodnak az emberek szétválasztani a kutyákat, ha egymásnak esnek és jóllehet egy farkaskutya átharapta a gégéjét egy helyes kis pincsinek, amely az enyém volt és őszintén szerettem, mégis jól tudom, hogy fájdalmam ellenére olyan meghatottsággal tekintettem a gonosz győztesre, amely szinte az imádással volt határos és ebbe babérjának heves irigylése vegyült bele.

Abban a pillanatban, amikor irtózattól és szánalomtól kínozva elhatároztam, hogy beleavatkozom az állatok véres harcába és óvatosan a fegyverem után nyúltam, titkos elégtétellel méregetve azt az irtózatos hatást, amelyet a lövés döreje fog kelteni az éjjeli csatatéren, mögöttem a szoba sarkából hang hallatszott, amelynek parancsoló hatalma erősebb volt, mint fegyverem vasszájának tüzes dördülése. Halk sziszegés volt, amelyet tompa prüszkölésnek lehetett volna mondani és ahhoz a különös, kissé nevetséges hanghoz hasonlított, amellyel a lúd szokta néha kinyújtott nyakkal ellenfelét megtámadni. De ennek az érctelen és visszataszítóan sürgető hangnak hatása minden inkább volt, mint nevetséges, sőt inkább borzalmat keltő ereje volt. Ereimben megállt a vér és a szobában beállott halotti csönd halálszerű merevséggé fokozta irtózásom borzalmát. Akkora volt a csönd, hogy megállóit véremet zúgni hallottam a fülemben, míg lassan, egészen lassan megkezdődött szívemnek az a borzasztó, tompa dobogása, amely elállítja a lélegzetet és a megfulladás fájdalmas érzetét kelti föl. A padlón az állatokat, mint sötét, mozdulatlan foltokat láttam, egy időre még a sebesültek halotti kiáltása is elnémult, csak egy nagy patkány, amelynek teste teljesen föl volt tépve, keringett a holdfényben beleibe bonyolódva a padlón vértócsában és förtelmes körtáncával párosuló rekedt sivítása mit sem sejtő buzgalomnak csaknem komikus hatását keltette.

Megszólalt ím’ a kígyó forró kövek alatt. Holt éneke szívedre dönt tengernyi havat, Halálnak pillantása tör hangjából teád. Amit a hegyvidéknek örök hava is ád.

Ezt a verset Marattaban hallottam egy fakírtól és később le is írattam magamnak, amikor is megtudtam, hogy régi vers, amely a Nyugat-Gatesek hegyi népének sűrűn énekelt dalából való. Ebben a pillanatban nem gondoltam ugyan a versre, hanem úgy látszott, a vers gondolt reám, rettenetes helyzetemben a hatalmába kerített és megint elfogott annak a fönséges nyugodtságnak megható csodája, amely az aggodalom pillanataiban, mint valami fölsőbb és érdektelen erő érvényesülni tud.

Nagy kígyót láttam előbbre csúszni, vékony fejét vagy egy tenyérnyire a padló fölé emelte és amikor kijutott a világosságra, láttam, hogy szaporán öltögette finom nyelvét. Úgy tűnt föl, mintha mosolygott volna.

Szemem láttára megkezdődött most a kígyó kegyetlen játéka, amelyet a földkerekség minden népe ismer és dicsőit vagy elátkoz. Egyetlen állatnak sem adatott meg e hatás titokzatos hatalma, amely hangtalanul, megmagyarázhatatlanul és mintegy a gonosznak földalatti világából jön elő. Erő és bátorság vagy jó fegyver és vakmerőség ritkán van hatalmának a veszedelmére, mert sok mágikus eszközén kívül azzal is rendelkezik, ami a hőst is lefegyverzi, az undorral. De ezen kívül és még sok más tulajdonságán kívül mozdulataiból az a démoni fény sugárzik ki, amely, mint valami régi emlék, a gonosznak állandó diadalát hirdeti. így alattomos csúszása fenségességgel párosul, szépsége elrejtőzködéssel és hatalma alávalósággal. Mindazokat a tulajdonságokat, amelyek őszintévé teszik az erőset, önző gonoszságának titkos elégtételéül, hamissággal köti össze. Testének mozdulataiban elvész a víz, a föld és a levegő különálló elemeinek sajátossága, mert a kígyó járása nem hasonlítható semmiféle más élőlényéhez; a víz egyhangú csörgedezése ölelkezik benne a táltosok ördögűzésével.

A kígyó körbe járt egy megsebesült, de még élő patkány körül, álmos táncából, amely lenyűgöz minden élő lényt, hirtelen támadásba csapott át és hozzáfogott a zsákmányolt állatok elnyeléséhez. Gondtalansága és tevékenységének felsőbbséges biztossága nagy bámulatra ragadott el, szinte úgy tűnt föl, hogy nem ismert ellenséget, amely vele szembeszállni merészelne. A szobában csönd volt, csak a mennyezetről pergett le olykor finom por és a padlón a csipkés fénydíszítés lassanként oldalvást eltűnt. A föld forog, gondoltam, velem, ezzel a rablóval, a szoba kis haldoklóival és halottjaival és mindennel, amitől végtelen tenger választ el. Künn Panja hortyogott és a hátamnál Éliás elaludt. Az útitáskám széléről óvatosan elvettem a nagy indiai szivarok egyikét, amelyek barnák, mint a tőzeg és nedvesek, mint a föld, rágyújtottam és vártam a reggelt. A füstfelhőkkel a zöldes szürkületbe vonultak gondolataim és tárgyuk az emberek és állatok élete volt a különös földön.

MÁSODIK FEJEZET
Cannanore, a halászok és a tenger

Hajnalhasadás előtt kikívánkoztam, hogy a vörös reggeli napnak csöndes harcát láthassam a hold zöldes ezüstfényével. A tenger partján gyakran láttam magános, magas pálmákat, amelyeknek egyik fele vörös fényben izzott, míg a másik még a hold ezüstös fényében pompázott, amelynek hideg világából a reggeli szélben lassan fölébredni látszottak. A fénynek és színnek e pompájában néztek a hullámzó tenger felé, amelynek hangjai a beköszöntő napot üdvözölték.

De a sors úgy akarta, hogy ezen a reggelen ne örülhessek e pompás látványnak, mert Panjanak tárgyalni valója volt velem.

— Sahib, — mondta, — micsoda ház ez, amelybe behurcolkodtál!

Hozzáfogtam a ház leírásához, de szánakozva közbevágott.

— Egész éjjel nem hunytam le a szememet! — mondta és szemének kihívó szomorúsága szinte a lenézéssel volt határos.

— Nézd Panja, — mondtam olyan barátságosan, ahogy csak tőlem tellett, — nekem vízre van szükségem, gondolj az én hazám szokásaira.

Panja erre keresztül vezetett a kerten, anélkül, hogy csak egy szót is szólt volna, mert nyilván kétségbe ejtette, hogy kívánságom jogtalanságáról más úton győzzön meg, mint tényekkel.

Az indiai tavaszi reggel egész frissessége vett körül bennünket. Harmatban fürdött minden virág, színük világított a korai fényben úgy, hogy szemem nem tudott betelni e pompa gyönyörűségével és a nedvességnek, a földnek és ezer feslő virágnak illatától támolyogtam boldogságomban. Panját is elfogta ez a mámor, mintha a virulás földi életvágya lelkét, mint az enyémet is, magával ragadta volna. Barna orrával a levegőben szimatolt, gyermekes örömében szélesen mosolygott és hátratekintett reám. Minden érzékével magába szívta a frissességet és a világosságot és sötét, meztelen teste fénylett a harmattól.

Amikor a kert végén a pálmarengeteg mellett a vízfogóhoz érkeztünk, eleinte nem láttam mást, mint kúszónövények toronyszerű vadonját és csak, amikor Panja szétválasztotta az ágakat, vettem észre a víztükörhöz szolgáló lépcsőt, amely mintha földalatti barlangba vitt volna le. Az omladozó kőkockákat a homályban különös moszatok zöldje futotta be és csaknem egészen eltakarta, hűvös poshadt szag áramlott felém és Panja, aki úgy látszott, hogy megfeledkezett fölháborodásáról, suttogva óvatosságra intett és csaknem hódolattal nézett körül. Barna arca a fehér turbán alatt félig nyílt, gyermekfej nagyságú vörös virágok felhőjéből tekintett reám. Egy pillangó, amely mintha kék bársonyból lett volna, álmosan fölemelkedett a lámpásalakú virágból és nesztelenül berepült a növényrengetegbe.

— Nem szabad lemenned, — mondta Panja, — mindenütt a halál leskelődik a félhomályban, az emberek napja elől ide vonul el; térj vissza. Én láttam a vizet, zöld, mint a haldokló lomb és növény födi, amelynek virágát sohasem érte napsugár és ezért mérges, mint a kígyó és a láz, melyet terjeszt.

Azután hirtelen mást gondolt, gyermeki szeméből eltűnt az áhítatos komolyság és összeráncolva homlokát ezt mondta:

— Ilyen házat bérelsz? Meddig akarsz itt maradni? Utazzunk vissza Bitsapurba, mindent becsomagolok a táskákba.

Visszamenet Pasával, a szakáccsal találkoztunk, aki az útról a ház felé haladt. Vízzel teli vörös agyagkorsóval a vállán baktatott a napon, amely időközben fölkelt. A házból fával rakott tűznek szaga áramlott ki. Pasa szabad kezével üdvözölt és szótlanul elhaladt előttem. Az volt az érzésem, hogy büszke az országára és a maga kötelességére, az előbbit sajnálja tőlem, az utóbbit pedig csak a maga kedvéért teljesíti. Nagy bársonyos szemében a hosszú pillák alatt a hegyei után való vágyódás rejtőzködött. Férfias alakja gyönyörködtetett, egyszerre úgy éreztem, hogy a név, amelyet neki adtam, nevetséges és tudni kívántam a nevét, csak azért, hogy ismételgethessem a hegyek közt élő idegen nemzetségének ezt az idegenszerű nevét. Újra elfogott az a különös szomorúság, amely Indiában sohasem hagyott el és amely minden titokzatos dologgal szemben hatalmába keríti az emberi szívet.

Panja érzékeny fogékonysága minden lelki megmozdulásom iránt, amely az ő érdekkörét érintette, a maga módján megsejtette, hogy Pasa szótlan tevékenysége nagyon tetszett nekem. így szólt:

— A sziklahasadékokból jövő ezek a kutyák kiszimatolnak minden élvezhetőt. De meg fog feledkezni a víz fölforralásáról és holnap Sahib, lázad lesz. Hát majd én rendbe hozom a dolgot.

Bement a házba és mindjárt ezután Éliás panaszos vonítását hallottam. A nap sugarai már érezhetően melegítettek, bár fényük még vöröses volt. A kert gőzölgőit és a szárnyra kapó rovarok első hangjaival párosulva madárdal hallatszott a sűrűség ködös reggeli tikkadtságából. Elhagytam az izzó kertet és a vöröses homokos útra tértem, amely az ősrégi vadfügefák alatt szabadabb levegőn Cannanore felé vitt. A házam körülbelül a félúton volt a város és a tenger közt, körülbelül negyedórái út kellett ahhoz, hogy akár az egyikhez, akár a másikhoz eljuthassak. Ezért elhatároztam, hogy mialatt Pasa elkészíti a teát, rövid látogatást teszek a városban.

A széles út csaknem üres volt, Cannanore fölött fatűznek kékes füstje terjengett, amely pálmák közül szállt fölfelé és ezek a helységet csaknem teljesen elrejtették, mint a termékeny malabari tengerpart legtöbb városát és faluját. Akkora volt köröskörül a csönd, hogy meghallottam a tenger hullámverését a sziklákon és a napfény hihetetlenül enyhe és jótevő volt. Nyikorogva egy ökrösszekér közelgett, magas kerekei lassan őrölték a homokot és a rúdon szorosan a két pompás, türelmes állat farka közt, állát sovány térdére támasztva egy hindu kuporgott. Ijedten pislogatott felém, köszönni sem mert és az ökrök hatalmas szarva legalább egy méternyi hosszúságban hintázgatott vakítóan fehér hátuk fölött.

A város roskadozó kapujánál jobbra is, balra is egy-egy magányos pálma állott, amaz kissé jobbra, ez pedig kissé balra dőlt és a házak lapos tetején túlnyúló legyezőkoronájuk sötéten és élesen rajzolódott bele a világos reggeli égbe, törzsüket a nap mintha vörös festékkel festette volna be. A kapun át a már élénk bazárutcát láttam, amelyen meztelen vagy fehérbe öltözött alakok mozogtak sietve az alacsony házak közt és a kereskedők kinyitották utcai boltjaikat és elrendezték az árut. A kapuőr fölállott és mélyen meghajolt, miközben kezével elfödte az arcát. Végigmentem a bazárutcán, csöndben és meglepődve nézett utánam mindenki, csak a brahminok, szürke zsinórral meztelen mellükön, mentek el mellettem némán és peckesen, anélkül, hogy köszönnének vagy megfordultak volna utánam. Sok szép alakút és büszke tekintetűt láttam köztük és arcvonásaikból újra kiolvastam rokonságukat a mi földrészünk germán népeivel, amit évezredek sem tudtak eltörölni. Sokáig uralkodtak a hatalmas birodalomban, míg Mohammed kitűzte királyi kastélyaikra a maga lobogóját és egyre jobban megingatta a rettenetes és titokzatos hatalmat, amely ma már csak az ország belsejében uralkodik komor erőszakkal és misztikus homállyal. Azután amikor a tengeren elhangzott a brit oroszlán ordítása és végigjárta az országot, Mohammed hatalma és királyainak pompája is elhalványodott. Amikor rövid séta után hazafelé indultam, a tenger felől az angol erőd körvonalait láttam. Ágyúi éjjel-nappal a hindu királynak a város szívében levő kastélya felé vannak irányozva, hogy valami lázadás első jelére romba döntsék.