K. Anna

Lujza Müchenben

Egy au pair feljegyzései

Jelen könyvet, illetve annak részeit a szerző előzetes írásos engedélye nélkül tilos reprodukálni, adatrögzítő rendszerben tárolni, bármilyen formában, vagy eszközzel – elektronikus, vagy más módon közölni!

Copyright © Keresztény Anna

All right reserved!

Minden jog fenntartva!

für Silke

Elérhetőség:

agendakiado@gmail.com

https://www.agendakiado.com

ISBN PDF: 978-615-6365-65-1

Ágenda Kiadó

Debrecen, 2022

Ősz van. Kint ülök a teraszon, és azon gondolkodom, lehetett-e volna másképp. Mit és hol rontottam el? Mit kellett volna másképpen mondani? Valóban cserben hagytam őket? Vagy igenis rendben van, hogy ezt nem akartam folytatni? De hát én vállaltam el, én akartam menni, én döntöttem mellettük, senki nem kényszerített. Nem tudom. Tényleg nem. Így több év távlatából is keresem a válaszokat, amik nem hagynak nyugodni. Az elvarratlan szálak mindig zavartak. Nincs megnyugvás, csak őrlődés. Nem minden nap, de eszembe jut, hogy ha visszapörgethetném az idő kerekét, mit tettem volna másként, és ha másként is teszek, az jobb lett volna-e, lett-e volna pozitív következménye. Ez az, amit már sosem tudok meg.

I.

August

Még néhány nap volt hátra az indulásig. Nagyon izgatott voltam, a bőröndöm majdnem tele, összekészítettem a legfontosabb holmijaimat. Próbáltam még az utolsó dolgokat belegyömöszölni a kofferba, hátha pont azokra lesz majd szükségem. Elvégre egy évre megyek, és legközelebb csak karácsonykor utazok haza. Az négy hónap. Mivel nyár van, muszáj eltenni nyári ruhákat, de az őszre, télre is készülni kell. Miután átrendezem vagy háromszor a bőröndöm, ráültem, és nagy nehezen becipzáraztam, elégedetten néztem végig a csomagjaimon. Ez az! Hamarosan kezdetét veszi a nagy kaland. Végre vége a gimnáziumnak, és jöhet egy év világlátás, tapasztalatszerzés, nyelvtanulás. Végre elmegyek ebből a depressziós országból oda, ahol jólét van, pozitív életszemlélet, és modernitás. Nem a rozoga, idejétmúlt, több éves kabinos vonattal fogok ám döcögni, ahol a műbőr üléshez tapad a combom a nyári melegben, hanem légkondis RailJettel. Halk, normális, gyorsvonat visz el Münchenbe, ahol két imádni való gyerekre fogok majd vigyázni. Jövőre egyetemre megyek német szakra, előtte akartam a nyelvet még jobban elsajátítani, illetve a kultúrát, az országot jobban megismerni. Hát ez is eljött. Az indulás reggelén felvettem az előző nap kikészített ruhámat. Valami csinosat választottam, ki tudja, talán már az úton megismerkedek valami jóképű sráccal. Nagyon vágytam már a szerelemre. A kettő lenne ám az igazi egy csapásra. Valami jól szituált német fiatalember, aki véletlenül épp Münchenben lakik, csak nyaralni volt a magyar fővárosban, és pont egy csinos, kedves lányra vágyik. Ez lennék én. Megittam a reggeli kávém, összekészültem, végignéztem a szobámon, a házon, az egész udvaron. Elköszöntem Bodritól, a család kutyusától, aki fekete bogár szemeivel pislogott rám, vajon mi ez a nagy érzelgősség.

A szüleim vittek ki az állomásra, búcsút vettünk egymástól majd felültem a Keletibe tartó vonatra, ahonnan majd két órával később indultam tovább Németországba. Az ablakból integettem nekik. Szép pillanat volt, láttam a szemükben az izgalom, a büszkeség, és a szomorúság keveredését, de könnycseppet egyikünk sem morzsolt. Én már a harmadik lány voltam a családban, aki külföldre ment egy évre bébiszitterkedni. Ismerős volt nekik a forgatókönyv.

A vonat hangosan robogott, álmos tekintetek mindenfelé. Korán volt nagyon. Nekem is lecsukódott a szemem és csak a Keletinél ébredtem fel, mikor megálltunk a végállomáson. Nagy nehezen lekászálódtam a vonatról, leszenvedtem a bőröndöm, mert természetesen itt senkinek eszébe nem jutott volna segíteni. Egyedül emeltem le a kb. húsz kilós pakkot, és mentem a kijelző felé, hogy megnézzem, hanyas vágányról indul a nemzetközi gyors. Távolinak tűnt ez a pillanat, de végre elérkezett. Felszálltam a szerelvényre, egy férfi angolul felajánlotta segítségét a csomagokkal, mikor látta, hogy mennyire szerencsétlenkedek. Megkerestem az ülőhelyem, elrendeztem a koffert az arra kialakított helyen, és helyet foglaltam. Elővettem a prospektust, ami az au pair életet mutatja be, magammal vittem egy Szabó Magda könyvet, kitettem az asztalra az innivalómmal együtt, és elhelyezkedtem kényelmesen. Az ülések felett láttam egy kis kijelzőt, ami megjelölte az utasok végállomását. Innen tudom, hogy a velem szemben ülő jól szituált fiatal pár Salzburgba tartott, a mellettem elhelyezkedő idősebb hölgy úticélja pedig ugyanaz volt, mint az enyém, ugyanis a fiát ment meglátogatni Münchenbe. Kicsit később beszédbe elegyedtünk, akkor említette. Ritkán tudtak csak találkozni, hiszen a fia kinn él, jó munkát kapott ott néhány éve, és élt a lehetőséggel.

Még 3 perc volt hátra az indulásig. 7:21 perc az út, fél 3-ra érünk be a Hauptbahnhofra. Ott fog várni Peter, az apuka. Hogy honnan is, vagy pontosan miről fogjuk megismerni egymást azt nem tudtam, elvégre Katja, az édesanya, nem mondta hol is vár majd pontosan a férje, vagy milyen ruhában lesz. Ettől kicsit pánikba estem az út elején. És ha nem is lesz ott senki? Jöhetek is egyből vissza? Van nálam száz euró, igaz, abból haza tudok jönni végülis, bár nem az volt a cél, hogy az összes spórolt pénzem már az első nap a hazaútra elköltsem. Még egy darabig őrlődtem magamban, aztán úgy voltam vele, hogy lesz, ami lesz. Elvégre pár napja váltottunk üzenetet az érkezés időpontjával kapcsolatban és arról, hogy majd akkor a peronon találkozunk, várnak szeretettel. Elindultunk. Lassan kidöcögtünk a Keletiből. Néztem a nagyobb kijelzőn az állomásokat: Kelenföld, Tatabánya, Győr, Mosonmagyaróvár, Hegyeshalom. Aztán Ausztria; Wien Westbahnhof, Wien Meidling, Sankt Pölten Hbf, Linz Hbf, Salzburg, majd München Hbf. Jó hosszú lesz az út. Nem baj, majd eszek, olvasok, kinézek az ablakon, és gyönyörködöm a tájban. Azzal jól telik az idő. Hamarosan megjelent egy stewardess a trolit húzva, kérünk-e valamit. Eurós árfolyamon volt minden, egy kávé is majdnem ezer forintba került. Illedelmesen megköszöntem a lehetőséget, de nem vettem semmit. Majd pont erre volt pénzem. Elővettem egy otthon elkészített szendvicset, és miközben majszoltam, kinéztem az ablakon. Elbúcsúztam a magyar fővárostól, aztán elhagytuk Kelenföldet, és nyugatra tartottunk. Olvasgatni kezdtem a prospektust. Az au pair lét nem csak szórakozásból áll. Egy családhoz kell alkalmazkodni, segíteni nekik a mindennapi életben, és ha valami gond van, törekedjünk megbeszélni a problémát – állt benne. A legtöbb helyen a nyelviskolát fizeti a család, saját szoba jár, családtagként kezelnek majd. Ráadásul esetemben egy elég klassz helyen fogok lakni. Nem valami kis vidéki faluban leszek az Isten háta mögött, hanem Münchenben. Igen, itt fogok élni egy évig. A Google oldalán rákerestem a városra, nevezetességekre, fényképekre. Nyilván egy alföldi kisvárosból minden, ami más, újabb, modernebb, az csábító, nagy szenzáció. Nem nehéz lepipálni a magyar városokat. Nálunk minden csak omladozik, alig látni egy rendes épületet. Nincs pénz semmire, amire meg lenne, azt se költik rá. Bezzeg ott! Szebbnél szebb épületek, gyönyörű központ, jó tömegközlekedési hálózat. Nem az ötven éves ex hannoveri villamosok közlekednek a város utcáin, és nincs az az érzés sem, mintha egy régi filmben ragadtam volna.

Ahogy olvastam a szórólapot, és az idilli fotókat nézegettem, elképzeltem, milyen szuper lesz majd a családnál lakni. Elég alkalmazkodó, munkájára igényes embernek éreztem magam már elég fiatalon, ezzel nem lesz gond. Szeretem a gyerekeket, nyaranta többször vigyáztam a szomszéd két kisfiára. Jól kijöttünk, sokat viccelődtünk, jártunk játszótérre. Nem különösebben izgultam, hogy kudarcot vallanék. Elvégre az ismeretségi körömben többen voltak kinn külföldön au pairkedni, és egyikük furcsább fazon volt, mint a másik, mégis megcsinálták. Ha jó érzéked van a gyerekekhez, és képes vagy elvégezni a rád bízott házi munka egy részét, akkor minden megvan ahhoz, amit elvárnak. Ehhez nem kell egyetemet végezni. Elhatároztam, hogy én leszek a legjobb au pair, akit valaha is láttak. Nagyon fognak szeretni, nehezen engednek el, és majd azt mondogatják az ismerősöknek, hogy ej ezek a magyarok milyen megbízhatóak. Jól dolgoznak, kedvesek, nem is igazán Balkán... Nagyszerű lesz!

Az egyhangú tájat felváltották Ausztria csodálatos hegyei és völgyei. Csak ámultam, micsoda természet adta szépség tárul itt a szemeim elé. A legelők olyan zöldek voltak, mint a reklámokban, tehenek legelésztek békésen, alpesi táj a háttérben. Mintha Milka reklámba csöppentem volna. Majd a vonat beért egy alagútba, minden sötétségbe borult egy pillanatra, aztán ismét kiértünk a fényre. Bedugult a fülem, az ujjaimmal nyomkodtam, hátha az segít. Naná, hogy nem. Több alagutat is átszelt a vonat, egy gyerek elsírta magát a hirtelen jött sötéttől.

Az út felénél azért már nagyon untam magam. Kimentem egy kicsit a sétálni, megnéztem az étkezőkocsit. Ott ült a jól öltözött pár, jóízűen ebédeltek. A sarokban egy csapat tizenéves, velem egyidősek lehettek. Gondolom, eljöttek bulizni egyet a Szigetre, anyuék kifizették az egész költséget, eszem-iszom, koncertek sorozata, aztán most mennek haza. Egy fesztiválon sem voltam még, de megemlíteni sem mertem volna otthon. Mert az milyen hely, oda mindenki csak inni jár meg szexelni. Még hogy koncert meg szórakozás! A fertő netovábbja! Én csak ne menjek ilyen helyekre. Hát, nem mentem, maradtam otthon segíteni a kertben, a kukoricaföldön, meg épp ahol kellett. Szomszédnál meggyet szedni, mert ideadja ingyen, csak le kell szedni, jó lesz majd süteménybe meg befőttnek.

Egy pillanatra elképzeltem, hogy beülök oda, és rendelek valamilyen finom ételt. Jól esett volna a meleg ennivaló, nem csak a hideg szendvics, és a száraz ropogtatni való. De hát itt az árak nem az én pénztárcámhoz voltak igazítva. Minden esetre megfogadtam, hogy ha jövök haza karácsonyra, biztosan eszek itt majd valamit, mert addigra lesz pénzem, és hogy egy klasszikust idézzek: „Nem spóroltam semmin.1 ”

Visszamentem a helyemre, elővettem a könyvet, lapozgattam benne, de nem volt kedvem most Bogdán Cecília életéhez. Kinéztem az ablakon, néztem a tájat. Elhagytuk Salzburgot, következő megálló München. Hol a kijelzőt néztem merre járunk, hol a telefonomra pislogtam.

A hangosbemondó egyszer csak megszólalt: Nächster Halt, next stop: München Hauptbahnhof. Na végre! Mindjárt megérkezünk. Torkomban dobogott a szívem, az utasok szedelőzködtek, mindenki magához vette a poggyászát, és sorban álltak az ajtónál. A vonat lassított, majd megállt, az emberek egymás után hagyták el a szerelvényt. Leszállás után elindultam a nagy kijelző tábla felé. Serényen tekergettem a nyakam jobbra-balra-előre, kit kéne keresnem. Aztán megláttam. Egy magas, jól öltözött férfit, (fehér póló farmerdzseki, farmer nadrág, márkás cipő, jó kiállás) kezében egy táblával, amire a nevem volt ráírva. Nem éppen helyesen, de azért felismerhető módon. Lujza Sabo (Szabó). Odamentem hozzá, bemutatkoztunk egymásnak, és összeismerkedtem a kísérőjével is, ugyanis nem egyedül érkezett. Nina, a kislánya, is kijött elém az állomásra. Nagyon édes volt, első látásra beleszerettem. Kis szőke tündér, cserfes mosollyal az arcán. Elindultunk az autó felé, amit mikor megláttam, azt hittem, hogy elájulok. Egy hatalmas Mercédesz állt az egyik parkolóhelyen, és mi pont arra felé tartottunk. Nem holmi ócska Suzuki, mint nálunk, vagy ezeréves Opel, hanem igazi, vagány négykerekű. Bőrülés, nagy kijelző, szinte megszólalt. Óvatosan szálltam be, nehogy valami baja legyen, milyen kellemetlen már az első öt percben tönkretenni valamit, vagy csak bepiszkítani. Fülemben csengett apám hangja mikor mentünk valahova, és becsaptuk a kocsink ajtaját. Mint a klozet ajtót! Nos, megirigyelte volna azt az óvatosságot, amivel e jármű ajtaját csuktam be. Aztán elindultunk. Haza, az új otthonom felé.

Peter megkérdezte, hogy utaztam, minden rendben volt-e. Pár szót váltottunk, de alapvetően elég csendesen telt az út kezdetben. Zavarban voltam, nem tudtam mit kéne mondanom annak, akit két perce ismertem meg. Szerencsére miután Nina észlelte a csendet, be nem állt a szája, csak csacsogott, beszélt, mindenről volt valami véleménye, mindenhez hozzá tudott fűzni valamit. Egy madárhoz, egy épülethez, a zenéhez. Így kevésbé volt kínos a közös témák hiánya. Nevettem vele, mosolyogtam, egy-egy szót hozzáfűztem, de igazából vártam, hogy megérkezzünk, lassan vánszorgott az idő az autóban, pedig alig negyed órányi távolságot tettünk meg.

Aztán megálltunk egy szép ház előtt az Otkerstraßén. Bementünk a kapun, zöld fű, gyönyörű, gondozott kert, közepén egy óriási trambulin. Na, mondtam magamban, ebben én is fogok ugrálni, az sicher^2 . Peter hozta a csomagom, mutatta az irányt. A következő pillanatban egy széles mosollyal megjelent Katja. Magas, szőke rövid haj, jó alkat, sportos öltözet, nevető szempár. Ránézésre olyan tipikus német. Minden tökéletes rajta, minden mindennel harmonizál. Szeretettel üdvözölt, bemutatkozott, és Nußkuchennel kínált. Hogy az milyen isteni volt! Megkérdezte, hogy jól utaztam-e, alles war in Ordnung^3? majd szólt, hogy nyugodtan telefonáljak haza, tudassam bátran szüleimmel szerencsés megérkezésem. Felhívtam anyáékat, elmondtam nekik, hogy itt vagyok, minden remek, és mindenki nagyon kedves.

Miután letettem a kagylót, szemügyre vettem a másik lurkót is. Martin, a korához képest magas kisfiú volt, szemüveget viselt, és innivalóval kínált. Ő is megvett hamar. De az érzés kölcsönös volt. Hoztam nekik otthonról egy kis Győri kekszet, és más magyar finomságokat, azokkal kínáltam, ő pedig örömmel vette el a neki hozott édességeket. Aztán megjelent Nina is, kérte az ő részét a hozott nyalánkságokból, majd miután elégedetten konstatálta, hogy róla sem felejtkeztem el, kézen fogott, hogy megmutassák a házat. Úgy nézett ki, mint a filmekben! Tágas, van helye mindennek, nagy nappali, szép modern konyha, kettő fürdőszoba, WC, hálóterek. Mondanom sem kell, egészen más világ volt az nekem, mint az otthoni, ahol sosem volt pénz megjavítani semmit, minden elhasználódott, régi volt. Nem harminc éves konyhabútor állt itt, ami kopott volt és látszott rajta az idő múlása a Karancs gázsütővel. Nem. Villanytűzhely, beépített, gépesített konyha. Gondoltam itt még a krumpli pucolás is nagyobb öröm lehet.

A szobám a konyhával szemben volt, kellemes kis helyiség, pont amekkorára szükség van. Katja elnézést kért, mivel a renoválással még nem végeztek, egyelőre nem fogok tudni kipakolni teljesen, mert a ruhásszekrényben még az ő holmijai vannak. A gardróbot majd csak holnap építik be a szakemberek. Így tehát ideiglenesen a bőröndömben maradtak a cuccaim, de ez engem a legkevésbé sem zavart. Hat évet laktam lánykollégiumban, öt szobatárssal. Ez már igazán semmiség az ottani alkalmazkodáshoz képest. Körbevezettek. A földszinten volt tehát a nappali, egy vendégszoba, az én szobám, fürdő, WC és a konyha. Az első emeleten lakott a család, mind a két gyereknek saját szobája volt. Szintén, mint egy amerikai filmben. Martin szobája olyan igazi kisfiú szoba tele legókkal, kirakókkal, dinoszaurusz figurákkal, kisautókkal. Nina szobájának színe rózsaszín, mint egy kis hercegnői lakosztály. Babák, playmobil kastély és más lányos játékok tömkelege. Az igen! Itt aztán megvan a boldog gyerekkor mindennel, ami szem szájnak ingere. Eszembe jutott, hogy gyerekkoromban sokszor a nagyobbak játékait örököltem meg, ritkán kaptam újat, és hogy nem volt pénz olyan dolgokra, amikre igazán vágytam volna. Kicsit összeszorult a szívem. Pár ezer kilométerrel odébb mennyivel másabb a gyerekek élete. És milyen szerencsés, aki erre a részre születik. Hallomásból sem tudják, milyen házimunkát végezni ennyi idősen, vagy a kertben gazolni. Martin hatéves volt, Nina három. Hat évesen én már mosogattam, felmostam a konyhát, előszobát. Nekik maximum a szobájukban kellett elpakolniuk.

Ezen a szinten is volt egy fürdőszoba, azt használta a család, a földszintit csak én, valamint a szülői háló és a gardróbszoba is itt kapott helyet a folyosó végén. Volt még egy emelet, három szobával és egy fürdővel, de mivel az egyes szinteket egy lépcsőházból lehetett megközelíteni, azokat bérbe tudták adni anélkül, hogy a család életterén bárki is átmasírozott volna. Tehát ott három albérlő lakott, de velük csak nagyon ritkán találkoztam. És volt még egy szint lefelé, a pince rész, ahol a mosószoba volt, a szárítógép és a tárolni való dolgok, mint vasalódeszka, szennyes kosarak, épp használatban nem lévő tárgyak. Az udvaron volt egy grillező, mellette igényes kerti bútor. El tudnám képzelni az életem egy ilyen házban. Hétvégente meghívnám a barátaimat grillezni, finom görögsalátát készítenék a húshoz, ücsörögnénk, beszélgetnénk, élveznénk az életet.

A ház lakóihoz hozzátartozott még Lilly a cica, két nyuszi, valamint két tengerimalac. Nem vagyok nagy állatbarát, nem különösebben foglalkoztam velük. A házi kedvencekkel amúgy sem volt dolgom, az én feladataim a ház körüli tevékenységekben való segítség volt, és a gyerekekre vigyázás.

Meglehetősen elfáradtam az utazásban, így a vacsora után visszavonultam, és elég hamar álomba szenderültem. Másnap reggel közösen megreggeliztünk, és mivel vasárnap volt és otthon volt az egész család, Katja azt javasolta, menjünk el a városba együtt, megmutatják a főbb nevezetességeket. Nagyon megörültem az ötletnek, elvégre ha az ember lánya egy ilyen pazar nagyvárosba kerül, szeretne is látni belőle valamit. És persze egyedül kevésbé szórakoztató, mint társaságban, jó idegenvezetőkkel. Felkerekedtünk, pár perc sétára laktunk az U1-es metróállomástól. Felszálltunk a Wettersteinplatz megállónál és a Sendlinger Tornál leszálltunk. Onnan elsétáltunk a Marienplatzra. Hogy az egy milyen csodálatos tér! Tele élettel, emberrel, csodaszép épületekkel, bevásárló utcákkal. Megnéztük a városházán a harangjátékot, majd tovább ballagtunk a Frauenkirche felé. Bekukkantottunk a templomba, beletettem a lábam én is az ördög lábnyomába, mint az összes turista, majd körbe néztünk belül. Elmondták a legendát, miszerint a templom építésze lepaktált az ördöggel, hogy felépítheti a templomot, de csak azzal a feltétellel, ha a templomban nem lesz ablak. Ha belépünk a templomba, első pillantásra valóban nem látunk ablakot, de a fényességet érzékeljük. Úgy lett megépítve a dóm, hogy a hatalmas oszlopok eltakarják az ablakokat, ezért mikor az ördög ezt meglátta és megállapította, hogy miként járt túl az eszén az építész, mérgében nagyot toppantott a bejáratnál. Ez az oka annak is, amiért olyan szeles a dóm környéke, a történet alapján az ördög ugyanis a mérgét széllé változtatta. Innen továbbmenve kirakatok mentén haladtunk el, és elképzeltem, hogy majd a fizetésemből biztosan eljövök ide és veszek valami jó szuvenírt szép ruhákkal együtt. Némely kirakatok azokkal a bajor népviseletekkel voltak tele, amiket az emberek az Oktoberfesten vesznek fel. Csak pislogtam, hogy egy egyszerűbb Tracht^4is 100 euró körül vásárolható meg. Van ebben biznisz kérem. Elsétáltunk még a Viktualienmarktra is, ami egy híres piac Münchenben, tele friss gyümölccsel zöldséggel. Rengeteg stand állt ott, és mindent lehetett kapni, ami egy átlagos háztartásban szükséges lehet: húst, sajtot, pékárut, halat, déli gyümölcsöket, fűszereket, vadhúsokat, sőt virágot, és különböző sörféléket is. De lehetne folytatni a sort helyi specialitásokkal és egyéb élelmiszerekkel. Gondolom az áru nagy része bio, ott jobban adnak a minőségre, mint nálunk. A belváros megtekintése után hazamentünk, mivel a gyerekek elfáradtak, és ebéd után mindenki szusszant egyet. Ezután leültünk Katjával megbeszélni a feladataimat, mit, hogyan, és mikor csináljak, neki mi a napirendje, hogy dolgozik, mikor segítenek a nagyszülők, ilyesmi. Tehát az én feladataim közé tartozott a ház rendben tartása. A konyhapulton egy cetli állt, amire mindig fel volt írva az adott elvégezni való munka. Az a legfontosabb. Ezen felül a hétfő a bevásárló nap, azt ő intézi alapvetően, de ha volt kedvem, vele mehettem, majd segítettem behurcolkodni, kipakolni. Mosás, vasalás a hétvége után szintén hétfőn. Persze ez más napon is előfordult, de a hét első napja mindig így indult, valamint a földszint (ahol én is laktam) feltakarításával. Katja kedden és csütörtökön dolgozott, így ezeken a napokon a nagyszülők hozták haza Martint és Ninát az óvodából. Nekem sosem kellett vinnem őket, azt reggelente mindig Peter intézte. Kedden az állatok helyét kellett rendbe tenni, ami a cica alom cseréjét, a nyuszik és tengeri malacok ketrecének tisztán tartását foglalta magába. Ha szép idő volt, ki kellett tenni őket a kertbe, ha esett, be kellett hozni őket a benti helyükre. Emellett etetés, itatás, utóbbi felügyelete, hogy mindig legyen friss vizük. Lillynek megnéztem, hol tároljuk a konzervjeit, melyik macska eledelből mennyit és mikor kell adni. Szerdán ismét egy kisebb takarítás következett, elvégre a nappaliban, konyhában sok időt töltünk. Csütörtökön portörlés az egész házban, fürdőszobák rendbe tétele, vízkő ellen lemosni a csapot, tükröt letakarítani, WC-t tisztítani, kádat kipucolni. Pénteken pedig a két szint takarítása és a lépcsőház komplett felmosása volt a feladat. A harmadik emelettől kellett lefelé seperni, majd porszívózni, végül felmosni, egészen a mosókonyháig. A mosókonyha részt nem kellett hetente felporszívózni, felmosni, mert az nem volt olyan koszos, így ezt általában felírta a cetlire Katja, mikor már esedékes volt. Emellett néha a kertben kisebb teendőket kellett elvégezni, mint a virágok metszése, seprés a ház körül, lehullott levelek összegereblyézése. Ha pedig havonta egyszer valahová el akartak menni kikapcsolódni a szülők, akkor a gyerekekre kellett vigyáznom. A gyerekek minden nap fél egy felé értek haza, értük mindig Katja ment, kivéve mikor dolgozott, mert akkor az ő szülei. Miután hazaértek, kezdődött a délutáni pihenése Katjának és a gyerekeknek, utána pedig én játszottam velük vacsoráig. Hát így nézett ki egy hetem. A munkaidő nem volt meghatározva pontosan, a feladatoknak meg kellett lenniük. Amíg volt tennivaló a papiroson, addig segédkeztem. Főzni nem tudtam, de szerencsére azzal nem is kellett foglalkoznom. Azt Katja csinálta. Jól főzött, finomakat, és örültem, hogy ezzel már nem kell bajlódnom. Nekem már csak az elpakolással kellett foglalkoznom, és hogy rend legyen körülöttünk. Összességében nem volt olyan nagy feladat. Le volt osztva jól bírható mennyiségre.