Table of Contents

- A szerző jegyzete

- Visszatérés a Holdra

- Láthatatlan erők

- A Homokember

- A lámpás hölgy

- Nyomozás a klinikán

- Az alagút

- A Fülemüle-projekt

- Hullámhossz

- Felkel a Nap

- Kirakójáték

- Idegen emlékek

- A hattyú szárnyra kel

- Ajánló

- A szerző bemutatkozása

Dömötör László

A HOLD HŐSEI

A LÁMPÁS HÖLGY

© Dömötör László 2024.

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-639-350-2

Lektorálta: Nádasi Krisz, www.krisznadasiwrites.hu

Szerkesztette: Nádasi Krisz, Csepeli Veronika

Borító: Németh Csongor, grafikus, illusztrátor

Kiadja a HELMA kiadó 2024

Tartalom

A szerző jegyzete

Visszatérés a Holdra

Láthatatlan erők

A Homokember

A lámpás hölgy

Nyomozás a klinikán

Az alagút

A Fülemüle-projekt

Hullámhossz

Felkel a Nap

Kirakójáték

Idegen emlékek

A hattyú szárnyra kel

Ajánló

A szerző bemutatkozása

A szerző jegyzete

Kedves Olvasó!

A Hold hősei második kalandját tartod a kezedben, amely egy önálló, kerek és lezárt történet, és az előzmények ismerete nélkül is teljes mértékben élvezhető. Azonban ha szeretnéd elolvasni „A vörös kereszt rejtélye” című első regényt is, javaslom, hogy azzal kezdjed, mert néhány fordulatát a mostani történet leleplezi.

„A lámpás hölgy” cselekménye – az előző részhez hasonlóan – a jövőben játszódik, és javarészt a képzelet szüleménye, de a benne szereplő történelmi személyek és események valóságosak.

Örömmel fogadom kérdésedet, véleményedet, javaslatodat emailben: holdhosei@gmail.com. Ha jól érezted magad a Hold hősei fantasztikus világában, új hírekért és érdekességekért látogass el a szerző Facebook és Instagram oldalára! Ha pedig szívesen meghallgatnád a zenéket, amelyek a történetírás közben megihlettek, keress rá Spotify-on a Hold hősei lejátszási listákra!

Hálás vagyok minden olvasónak, aki kézbe vette az előző könyvet és érdeklődésével, visszajelzésével, véleményével biztatott az új történet megírására. Márta, Viki, Rózsa és Gábor, nektek külön köszönet a lelkesítő támogatásért és őszinte hozzászólásokért.

Nincs más hátra, vágjunk bele! A visszaszámlálás megkezdődött, öveket becsatolni, kezdődjön a kaland!

Dömötör László, szerző

1. fejezet

Visszatérés a Holdra

2109. október 18. reggel

Ben pontban nyolckor lépett ki a lakókabin bejáratán. A záródó ajtó mögül még hallotta anyja szokásos figyelmeztetését, hogy vigyázzon magára, de gondolatai már egészen máshol jártak. Zavaros éjszakai álmának foszlányai makacsul kapaszkodtak az emlékezetébe. Bezzeg a jó álmokat rögtön elfelejti az ember.

A turbólift állomáson elcsípte az éppen induló járatot, igaz, igényelt némi akciófilmbe illő mutatványt, amivel bevetette magát a zsúfolt kabinba. Ez volt a reggeli csúcsidőszak, Szeléné Holdváros lakossága újabb napra készülődött.

Ben a holoképernyőn futó friss híreket figyelte. Jana Duskova, Szeléné Holdváros polgármestere fogadta az Eumerikai Unió delegációját. Sűrítik a járatokat a Szeléné és a Diana holdvárosokat összekötő vákuumvasút vonalon… Napkitörések zavarják a kommunikációt a Neukum kutatóállomással… Az egész Földet behálózó bűnszervezet után nyomoz a Cosmopol... A kvantumgyógyászat eszközei újabb...

Ben szokatlan melegséget érzett az ajkain.

Várjunk csak, mi ez?

Vércseppek hullottak a lába elé a halványszürke padlóra.

– Fiatalember, maga vérzik – szólította meg egy ősz hajú, vékony nő, és papírkendőt nyújtott neki.

Ben sietve az orrához szorította, és másik kezével intett a hölgynek, hogy megköszönje a segítséget. Egy kis orrvérzés az űrutazás és a Szelénére való belépés miatt előfordulhat, nyugtatta magát. Alig két napja érkezett az anyjával a Holdra, bizonyára még nem alkalmazkodott a megváltozott nyomáskörülményekhez.

Ám minden igyekezete ellenére fehér pólóját kisvártatva vércseppek pettyezték, és lassan a zsebkendő is átázott. Az utasok, akik eddig a fali képernyőt figyelték vagy a saját e-skin kijelzőikbe merültek, felkapták a fejüket.

– Lehet, hogy fertőző – érte el egy ingerült hang Bent.

Szemrehányón sandított fel a göndör hajú, bajszos férfira, aki bizalmatlanul méregette és igyekezett minél távolabb kerülni tőle.

– Ne hülyéskedjen már – méltatlankodott az ősz hajú hölgy és újabb zsebkendőt nyújtott Bennek.

A fiú hálásan biccentett.

– Nem úgy van az – ellenkezett a bajszos. – Ha vérzéses láz szabadul el a holdvárosban, az végzetes lehet.

Ben nem hitt a fülének. Mire orrhangján előadta volna, hogy ez csak egyszerű orrvérzés, a liftkabinban kitört a botrány.

Az utasok két táborra szakadtak. Az egyik csoportot a feldúlt bajszos hergelte, követelvén, hogy hívják a mentőket és a biztonságiakat. Karantént és ebola-vészriadót emlegettek. Ben arra gondolt, ha rajtuk múlna, seperc alatt kidobnák az űrbe. Az ellendrukkerek a járványtól rettegőket szidták, hogy szellemeket látnak, és ne keltsenek pánikot.

Egyedül az ősz hajú nő törődött Bennel.

A turbólift befutott a következő állomásra. Bár a fiúnak csak a következő megállónál kellett volna kiszállnia, maga mögött hagyta a kis híján összeverekedő utazóközönséget.

Ennél pocsékabbul nem is indulhatott volna a napja.

Az első folyosó kereszteződésében leült egy pihenőkockára, és a falakat borító ledpaneleken hullámzó óceán képét figyelte, hogy megnyugodjon. Hátizsákjából fertőtlenítőkendőt vett elő, és megtörölgette az arcát. Örömmel nyugtázta, hogy az orrvérzés megállt.

Újból eszébe jutott az álma. A repülés Barcelonából az egyenlítői űrliftplatformra, emelkedés a geoszinkron pályán keringő Delta Gateway Űrállomásra, aztán a hosszú utazás a Lunavator holdjáraton bárkit megviselt volna. Valószínűleg még nem rázódott helyre a több átszállással tarkított utazás után, ezért volt zaklatott az éjszakája. Ugyanakkor nyugtalanította az álom néhány foszlánya, amelyek annyira valóságosnak tűntek, hogy nem álomképként, hanem valós emlékként gondolt rájuk. Kikötözött nő egy barlangban, és egy fölé hajoló alak. Csak sötét körvonalai látszanak az éles háttérvilágításban, a nő nyakában nyaklánc lóg, a medálja felszikrázik a fényben.

Ben mély levegőt vett. Arra gondolt, nem hagyja, hogy egy rossz álom és néhány idióta holdlakó elszúrja a régóta várt őszi szünetet, amikor végre ismét együtt lehet a barátaival. Bízott abban, hogy ezzel a liftes ramazurival az itt tartózkodása legrázósabb eseményén már átesett.

Sejtelme sem volt arról, mekkorát téved.

Az e-skinje finoman megrezdült. Ben a csuklóján feszülő szintetikus bőrkijelzőre pillantott – barátja, Raul üzent otthonról.

Na mi a helyzet odafönt? Gombóc egész éjjel tutult a holdra. Remélem, ezúttal nem keveredsz olyan durva kalandba, mint legutóbb. A haverok jól vannak? Idelent még tart a jó idő, éppen a strandon lazulunk a srácokkal.

Raul üzenetei mindig mosolyt csaltak Ben arcára. Évek óta osztálytársak és a legjobb barátok voltak. A gimi első évében még Ben istápolta a gátlásos, pattanásos, langaléta fiút. Aztán Raul sportolni kezdett, és átalakult igazi szálfatermetű, széles vállú, jóképű szívtipróvá, az önbizalma is megerősödött és a harmadik évfolyamon már az iskola menő srácának számított.

A szabadidejük nagy részét továbbra is együtt töltötték, ami azt jelentette, hogy tavasztól őszig a Barcelona környéki strandokon élvezték a tengert, vagy a Sierra de Collserola gyantától illatozó pineaerdeiben kirándultak, télen pedig az ökoplázákban lógtak. Az idei tanévben dönteniük kell majd a továbbtanulásról, így sokat beszélgettek arról, hol folytassák a tanulmányaikat. Ben még vacillált, hogy szabadidő-tervezőnek jelentkezzen-e, vagy a digitális-detoxikációs szakirányt válassza. Mindenképpen emberekkel akart foglalkozni. Raul már a kezdetektől éghajlati geomérnöknek készült, de utóbbi időben a profi sportolói karrier is csábította.

Ben bűnbánóan gondolt arra, hogy a megérkezése óta nem is jelentkezett a barátjánál. Folyamatos nyüzsgés vette körül, egy percre sem maradt egyedül, és megfeledkezett Raulról.

Ben lediktálta a választ, ellenőrizte a megjelenő szöveget, majd még egy holoszelfit is hozzáillesztett, háttérben a Szeléné forgalmas korzójával. Vérben úszó pólóját gondosan lehagyta a képről.

Nem szépítek, totál kiment a fejemből, hogy jelentkezzem. Tudod, anya is jött, és egész végig tolta a szöveget. Kissé túlpörgi az aggódást, de az előzmények ismeretében ez érthető. Aztán bejátszott a találkozás a fiúkkal és Lunával, az első szolgálat a klinikán, alig győztem kapkodni a fejem. Bocs, haver.

Újabb bejövő üzenetet érzett a csuklóján, de éppen csak el tudta olvasni, amikor váratlanul hátba vágták.

– Mi a pálya? – zendült fel egy ismerős, mély hang. – Nem úgy volt, hogy a zöld hármas állomáson találkozunk?

Gergő érkezett nagy lendülettel, lekanyarította hátizsákját széles válláról és Ben lába elé ejtette. – Összebalhéztál valakivel? – kérdezte elképedve, és a barátja ruházatán éktelenkedő vérfoltokat vizsgálta.

– Ne akard tudni – sóhajtott Ben.

– Most lettem csak igazán kíváncsi – vigyorgott Gergő, és végighallgatta Ben gyors beszámolóját. – Kissé neurotikus lehetett a pasas – állapította meg aztán a magyar fiú.

Ben legyintett. Elővette a hátizsákjából a melegítőfelsőjét, és a pólójára húzta. Semmi kedve nem volt újabb kíváncsiskodónak elmesélni a megpróbáltatásait. Amilyen gyorsan csak lehetett, meg akart feledkezni a liftes incidensről. Intett Gergőnek, hogy induljanak, nehogy lekéssék a reggelit.

A Szeléné kereskedelmi és vendéglátó zónáit a falakon húzódó zöld sávok jelezték. Erre utalt a Zöld Hármas Reggeliző beszédes elnevezése is – a hármas szám jelezte az emeletet, ahol az étterem elhelyezkedett a nyolcszintes, hatalmas holdvárosban.

Sven már várta őket. Egy szintetikus datolyapálma alatt ült és a tejeskávéját kavargatta. Amint meglátta közeledő barátait, széles vigyor kúszott fel hófehér arcára. Könyökpacsival köszöntötték egymást.

– Te nem reggelizel? – kérdezte Ben a skandináv sráctól.

– Már abrakoltam a kabinban – válaszolta Sven. – Apa délutános szolgálatba megy, így együtt kajáltunk. Sajtos bundáskenyeret varázsolt az ételautomatából. Tele vagyok, mint a turbólift műszak végén.

– Aha, én is – bólogatott Ben. – Anyám jól megtömött tejberizzsel.

Gergő az önkiszolgáló pultnál megpakolta a tálcáját gombás tojáspuffanccsal, és sugárzó arccal közeledett az étellel egyensúlyozva. Mint mindig, ezúttal is boldogsággal töltötte el, ha evésre került sor.

– Még nem is mesélted, hogy jönnek ki egymással az őseid – szólt Gergő, és beleharapott egy pirított rozsbuciba.

A szőke fiú vékony, finom vonású arca felragyogott.

– Újra összejöttek. Anya visszafogadta apát. Miután megtudta, hogy nem önszántából lépett le tőlünk szó nélkül kisbaba koromban, megbocsátott neki. Szokatlan, hogy hirtelen két szülőm lett.

– Ajjaj! Akkor most duplán ellenőriznek és parancsolgatnak – mondta Ben együttérző arccal.

Sven felnevetett.

– Dehogy! Inkább versenyben kényeztetnek, mintha még mindig újszülött lennék. Most azt tervezik, hogy végleg összeköltöznek. Még nem tudták eldönteni, hogy anya kérje az áthelyezését a Holdra, vagy apa hagyja itt az állását és költözzön le a Földre.

– Apád még mindig a karbantartáson dolgozik? – kérdezte teli szájjal Gergő.

Sven bólintott.

– Előléptették műszakvezetőnek, közben végzi az űrtechnológiai szakmérnöki képzést. Bekerült abba az egyetemi kutatócsapatba, amelyik a SolarBubbles telepítésén dolgozik a Bolygóközi Űrügynökségnek.

– Az meg mi a viharos istencsodája? – kérdezte Gergő kikerekedett szemmel.

– Én láttam róla valami videót – magyarázta Ben. – A Nap és a Föld közötti Lagrange-pontban helyeznek el egy bazinagy buborékfelhőt, ami visszaveri a napsugárzás néhány százalékát. Ezzel tartósan ellensúlyozható lesz a Földön a globális felmelegedés.

Sven ismét helyeslően bólogatott.

– Ez nagy lehetőség apának. Ezért is dilemmáznak, hogy melyikük költözzön.

– Te hol élnél szívesebben? – érdeklődött Ben.

– Biztosan hiányozna Dánia, főleg a tenger. De azt hiszem, meg tudnám szokni a holdbéli életet. Luna is évek óta egész jól megvan idefent. Nyaralni meg úgyis hazajárnánk a családhoz. Csak Párduc hiányozna.

– Előbb-utóbb kutyákat is fel lehet majd hozni a Holdra – jegyezte meg Gergő két falat között. – Egyébként a neve alapján nagytestű csahosra számítottam, nem egy zsebkutyára. A képen látottak alapján nyugodtan átkeresztelheted Pindurcra.

– Lunáról jut eszembe, az előbb küldött üzenetet, hogy várjuk meg, mielőtt indulunk a kórházba – vetette közbe Ben.

– Már itt is van – Gergő a folyosó felé bökött. Luna Bowen közeledett feléjük. Hosszú, fekete haja és a szokásos élénk színű öltözete már messziről felismerhetővé tette.

– Szevasztok, srácok! – köszönt rájuk, majd megállt az asztaluk mellett. Hosszú szempilláival, sötét, mandulavágású szemével és apró, csillámló ajkaival olyan feltűnő jelenség volt, hogy a fiúk alig vették észre a vele együtt érkező barna, göndör hajú, szeplős arcú lányt.

– Köszi, hogy megvártatok – mondta Luna, azzal az asztal mellé húzott két széket, és vendégével a fiúk közé telepedett. – Szerettem volna hallani egy rövid beszámolót az első önkéntes szolgálatotokról. De előbb bemutatom nektek Milena Santost az új csoportomból.

A fiúk sorban bemutatkoztak a zavartan a haját csavargató lánynak.

– Svenson Thorger vagyok Dániából, de hívj csak Svennek! – mondta a skandináv fiú.

Gergő a tálcája mögül intett, miközben sietve lenyelte az utolsó falat puffancsot. – Varga Gergő Magyarországról, szervó.

– Én pedig Ben, vagyis Benicio Vela Spanyolországból – üdvözölte a lányt a magas, barna hajú fiú.

– Sziasztok, szólítsatok Milinek – szólt halkan a lány. Hatalmas, barna szemével csak lopva mert egy-egy kíváncsi pillantást vetni a három fiúra.

– Mili először hagyta el a Földet, tegnap érkezett Brazíliából, Sao Paolóból – vette át a szót Luna. – Vöröskeresztes ösztöndíjasként vesz részt az egyik háromhetes képzésen, ugyanolyan csoport, mint amelyikbe pár hónapja ti is bekerültetek hozzám.

– Biztosan jól érzed majd magad, mi imádtuk a programot – mondta Sven lelkesen.

Mili továbbra is megszeppenve hallgatott.

– Sajnos jelenleg van egy kis izgalom – magyarázta Luna, és megsimította a lány fejét. – Mili édesapja, dr. Bernardo Santos itt dolgozik a Holdon, a Neukum kutatóállomáson. Úgy tervezte, hogy mire Mili megérkezik a Földről, visszatér a kutatóbázisról a holdvárosba. De sajnos a napkitörések zavarják a Neukum elektromos rendszereit, ezért megszakadt a kapcsolat az állomással. A Neukum és a Szeléné közötti vasúti pálya sem üzemel.

– Hallottam erről a hírekben – helyeselt Sven, azzal az e-skinjén már le is hívta az erről szóló cikket, és áthúzta az asztali kijelzőre.

– A kutatók biztonságban vannak? – kérdezte Ben, és a hírt olvasva immár értette Mili rémületének okát. Szegény lány először utazott a világűrbe, és rögtön egyedül maradt a Holdon, ráadásul az édesapjáért is aggódnia kell. Benből előtörtek a még friss emlékek. Alig néhány hónapja hasonló megpróbáltatásokon ment keresztül, amikor egy balesetben édesapja nyomtalanul eltűnt.

– A hírek szerint a kutatóállomás létfenntartó rendszerei ellenállnak a naptevékenységnek, de elképzelhető, hogy a tudósok ott rekednek, amíg nem csillapodik a sugárzás – olvasta hangosan a képernyőről Sven.

– Így van – mondta Luna, és füle mögé tűrte sötéten csillogó haját. – De addig is, Mili egyedül maradt. A csoporttársai mind kezdők, és mindenki először jár a Holdon, ezért Mili nálam lakik, amíg dr. Santos visszatér.

– Ő itt az apám.

A lány megkocogtatta a képernyőt a cikket illusztráló fotóra mutatva. A képen őszülő, gombafrizurás, fehér köpenyes férfi mosolygott, két munkatársa fogta közre.

Ben döbbenten nézte a bal oldali alakot.

Az álombéli nő.

Mielőtt alaposabban szemügyre vehette volna a képet, Mili már ellapozta a kijelzőt, és a fiúkra pillantva megkérdezte:

– Ti már tapasztalt holdlakók vagytok?

– Azt hiszem, elmondhatjuk magunkról, hogy igen – válaszolta Sven. – Volt egy-két hajmeresztő kalandunk, aminek során pincétől a padlásig bejártuk Szelénét.

– A fiúk nyáron hozzám jártak a vöröskeresztes felkészítőbe – magyarázta Luna Milinek. –Belekeveredtek egy veszélyes ügybe, aminek következtében Ben sajnos elvesztette az édesapját. Sven viszont rátalált az övére. Eseménydús napok voltak, és közben a fiúk bebizonyították, hogy igazi vöröskeresztes hősök.

– Most pedig, az őszi szünetben visszatértünk a Holdra önkéntes egészségügyi szolgálatra – tette hozzá büszkén Gergő.

Ben még az imént látottak hatása alatt állt, alig figyelt a körülötte zajló beszélgetésre. Arról győzködte magát, hogy a makacs álomkép csak megtréfálta, és az álombéli nőt látja ott is, ahol nem kellene. De mintha még a nyaklánc is ott lógott volna a nyakában a medállal. Az az ötlete támadt, hogy újra megnézi azt a képet. Mili váratlan megszólalása zökkentette ki az elmélkedésből.

– Szívesen csatlakoznék hozzátok, amíg apám visszatér. Persze csak akkor, ha nem okoz zavart egy lány jelenléte a csapatban… És Luna is beleegyezik – tette hozzá.

Várakozóan pillantott egzotikus szépségű csoportvezetőjére.

Luna a srácokhoz fordult, egyszerre bólogattak.

– Ez jó ötlet. Ti már valósággal otthon vagytok a Szelénén, és tökéletesen megbízom bennetek.

– Még szép, elvégre mi lennénk a Hold hősei – rikkantotta Gergő, és kidüllesztette széles mellkasát. – Ilyen testőrséget máshol úgysem találnál.

– Mikor végeztek ma? – kérdezte Luna.

– Délután ötig vagyunk szolgálatban – válaszolta Sven.

– És ki a gyakorlatvezetőtök?

– Madame Dobermann! – válaszolta kórusban a három fiú, mire Luna kérdőn nézett rájuk.

– Valójában Amélie Dubornak hívják. Főnővér, és igazi könyörtelen rabszolgahajcsár – magyarázta Gergő.

– Ismerem Madame Dubort. Valóban nem könnyű kijönni vele, de igazságos. És természetes, hogy szigorú, végül is emberek egészségéért és életéért felel, ezt ne felejtsétek!

– Na persze, de azért nem kellett volna rögtön az első napon rám reszelni egy büntetőpucolást a vécében, csak mert eldurrantottam egy ártatlan viccet – méltatlankodott Gergő. – Még szerencse, hogy Ahmet cimborám adott mellém egy takarítórobotot, mert Madame Dobermann azt akarta, hogy puszta kézzel turkáljak a….

– Azt hiszem, ennyi elég is lesz – vágott közbe nevetve Luna. – Indulnotok kell, mert még elkéstek, és Madame Dubor újabb sikálásra ítél benneteket.

Sven elsápadva pillantott a csuklójára.

– Ó, te jó ég! Mindjárt kilenc óra! Tepernünk kell, skacok!

Azzal a három fiú pánikszerűen összekapta a holmiját, és hangos köszönések után hanyatt-homlok elrohant a turbóliftek irányába. Ben elméjébe még bevillant az álom, és elhatározta, hogy később visszatér a Mili által mutatott képhez, azonban az események hamarosan olyan fordulatot vettek, hogy minderről teljesen megfeledkezett.

*****

A fiúk épphogy beestek a nappali műszak kezdetére. Még zihálva igazgatták magukon a sötétkék kórházi gyakornoki egyenruhát, amikor megérkezett Madame Dubor. A magas, termetes asszony fehér főnővéri köpenye feszült terebélyes csípőjén, festett haja a tűzvörös árnyalataiban pompázott, amit még jobban kiemelt a frizurája tetejére koronaként odabiggyesztett hófehér fityula. Húsos, rózsaszín arcában elveszett szúrós szeme és apró szája.

– Bonjour! Jó reggelt, gyakornokok! – sipította hatalmas alakjához egyáltalán nem illő kismacskahangon.

Már előző nap is, amikor a fiúk először meghallották, nehezen tartották vissza a vihogást.

– Maguk meg micsoda szedett-vedett bagázs! – folytatta Madame Dubor. – Hogy áll magukon a ruha? Igazítsák meg azonnal!

Megvárta, amíg a fiúk elsimítják egyenpólóikon a ráncokat.

– Először eljönnek velem a vizitre. Utána átadom magukat Jablonsky úrnak, ő majd megmutatja az orvosi eszközök használatát. Ebéd után az ambulancián részt vehetnek a betegellátásban. – A főnővér intett, hogy kövessék, és hangos fújtatással megindult a fekvőbeteg részleg irányába.

A Szeléné Klinikai Központ kutató- és gyógyító intézményként működött a holdváros ötödik, felszín alatt épült szintjén. A gyógyászati kutatások és egyetemi oktatás mellett folyamatosan zajlott a betegek ellátása. A legnagyobb forgalmat az ambuláns részlegek bonyolították. Ide érkeztek a több mint negyvenezer lakost számláló holdvárosból a betegek sérülésekkel vagy olyan betegségekkel, amelyeket Dr. TOMI, azaz a Távolsági Orvosi Mesterséges Intelligencia nem tudott az otthonukban diagnosztizálni és kezelni. A klinikának volt fekvőbetegrészlege is, ahol a sürgősségi műtéteket, egyéb kisebb beavatkozásokat végezték el.

Madame Dubor beterelte a három önkéntest a fényáteresztő panelekkel kisebb helyiségekre osztott fekvőbetegrészlegbe, ahol az orvoscsapat már megkezdte a páciensek ellenőrzését. A helyiségben friss citromillatú, fertőtlenített levegő keringett. Amikor odaléptek egy betegágyhoz, a páciens fölött megjelent testének egész alakos holografikus képe, mutatva a belső szervek működésének értékeit és jelezve az esetleges rendellenességeket. Szerencsére senki nem volt súlyos állapotban. A komoly beavatkozást, nagyműtétet igénylő eseteket a Diana Holdvárosban működő sebészeti központban vagy a Földön kezelték.

A fiúk a betegágy mellett álltak meg, az orvosokkal szemközt figyelték a műszeres adatok kiértékelését és a pácienssel folytatott beszélgetést. Közben pisszenni sem mertek, a hátukban érezték Madame Dubor szúrós tekintetét. Az előttük fekvő középkorú férfinél hasüregi daganatot diagnosztizáltak. A nyirokrendszerébe juttatott nanorobotok bekerítették és belülről égették szét a tumort, a holoképek szerint a terápia jól haladt.

A következő elkülönítőbe érkezve ismerős alakot pillantottak meg. Sápadt, vékony, beesett mellű fiú feküdt a betegágyon, seszínű haja az arcába hullott. Közönyösen nézett maga elé, mintha észre sem vette volna a belépőket. Ben érezte, hogy összerándul a gyomra, és látta, hogy Sven is elfehéredik mellette.

– Troy Chapman – olvasta a vezető orvos a kijelzőről. – Jó reggelt, Troy! Hogy érzi magát ma?

Troy válasz helyett elfordította a fejét és a térelválasztó panelt bámulta. Ben fellélegzett, de a beteg látványa felidézte benne a néhány hónappal korábbi keserű emlékeket. A bujkálást Troy elől, aztán az összecsapást a laborban, amelynek eredményeként mindketten elvesztették az egyik családtagjukat… Madame Dubor ismertette a beteg állapotát.

– Troy fizikailag rendben van, azonban a mentális állapota nehezen javul. Továbbra is a poszttraumás stressz szindróma tipikus tüneteit mutatja. A társas érintkezés szorongásos állapotot idéz elő nála, ezért a külvilággal kerüli a kapcsolatot, nem szívesen kommunikál. Semmilyen tevékenységben nem kíván részt venni. Az ideje nagy részében csak fekszik, vagy vodcastokat néz. Tovább folytatjuk a pszichoterápiát és az antipszichotikumok adagolását.

Gergő oldalba bökte Bent és Troy felé intett. A beteg továbbra is a fal felé fordította a fejét, de Ben úgy látta, a szeme sarkából őket figyeli. Azt is észrevette, hogy Troy keze ökölbe szorul.

– Ti is látjátok? – súgta Gergő a társainak. – Pont minket vizslat.

A következő pillanatban finom, de határozott legyintés érkezett Gergő nyakára. Madame Dubor a vállánál fogva kiterelte a fiút a betegmegőrzőből, majd a közlekedőfolyosón hangos sipákolással lehordta, amiért a vizit során a társaival beszélgetett és nem figyelt a feljebbvalójára. Gergő megsemmisülve kullogott vissza a főnővér nyomában a többiekhez; a csoport közben tovább haladt a következő páciens ágyához.

*****

A vizit végén Madame Dubor műszakja is véget ért. A három önkéntes megkönnyebbülve indult tízóraizni – amint nem érezték a főnővér fenyegető jelenlétét, rögtön megjött az étvágyuk is.

A személyzeti étkezőbe lépve mindhárman megdermedtek; kötényes, terebélyes asszony hajlongott az asztal mellett. Ben egy pillanatra azt hitte, Madame Dubor űz velük csúfos játékot, és már sehol nem lehetnek nyugton tőle. Ahogy jobban megnézte az asszonyt, sárga fejkendőjéről egyből felismerte.

– Zamira néni! – kiáltott fel örömmel a fiú. Az asszony riadtan fordult feléjük. Takarító egyenruhája ráfeszült föléjük tornyosuló, pufók testére. Az elmaradhatatlan színes kendővel a fején úgy festett, mint egy biogáztartály a tetején lobogó lángcsóvával.

Ben az előző útja során együtt utazott Zamira nénivel, és rögtön az asszony szívébe lopta magát, különösen azzal, hogy segített neki leküzdeni a pánikrohamot, ami akkor tört rá, amikor a Lunavator járatot meteortalálat érte és a fedélzeten vészriadót rendeltek el.

– Aranyom, úgy örülök, hogy látlak! – sikoltott fel örömében az asszony. – Az én Ahmetem már mesélte, hogy újra itt vagy a barátaiddal.

Azzal megindult feléjük, mint egy hegyomlás. Kis híján maradandó sérülést okozva megölelgette a fiúkat. Ben csodálkozott, hogy viszontlátja az asszonyt. Úgy emlékezett, Zamira néni csak rövid látogatásra érkezett a Szelénére a fiához.

– Egészen megszerettem az életet itt a holdvárosban – magyarázta az asszony. – Allah áldásával az én Ahmetem talált nekem munkát itt a klinikán, ezért úgy döntöttem, maradok. Épp eleget éltem Isztambulban. Ha már a kisfiam nem tud hazajönni, hát ideköltöztem én a közelébe.

A viszontlátás örömére rögtön meg is egyeztek, hogy Zamira néni este várja őket a kabinjában frissen sütött házi börekkel. Megmutatták az asszonynak, hogyan kell használni az ultraszonikus tisztítógépet, és segítettek átpakolni a fertőtlenített edényeket és evőeszközöket a tárolószekrényekbe. Az asszony szégyenlősen hálálkodott.

– Még nem ismerem ki ezeket a kórházi masinákat. Megszoktam, hogy a Földön vízzel mosogattam, mire elmondták, hogy ez a gépezet rezgéssel tisztogatja az edényeket. Kész szerencse, hogy jöttetek, attól féltem, ripityára törnek majd – mondta megkönnyebbülve, és megigazította a polcon a csészéket, hogy egy irányba álljon a fülük. – De a kabinomban lévő sütővel már összebarátkoztam, a vacsora miatt nem kell aggódnotok.

Zamira néni még kiosztott egy sorozat áldást a fiúknak köszönetképpen a segítségükért, majd kivonult az étkezőből. Az önkéntesek is indultak, hogy időben odaérjenek a következő foglalkozásra.

A munkafelvételi pultnál Ben újabb ismerőst fedezett fel. Magas, szőke, fiatal férfi várakozott lapos alumíniumkofferrel a kezében. Szürke farmerje és fehér, felgyűrt ujjú inge ráfeszült sportos alkatára. Frissen nyírt, szőke hajával, gondosan formázott borostájával kifogástalan volt a megjelenése.

Mihkel Anier.

Ben némi lelkiismeret-furdalást érzett a férfi láttán. Mihkel élelmezésügyi kutatómérnök a Biovir vállalatnál, ahol az apja is dolgozott. Ben a nyári szünetben, útban a Hold felé, a Lunavator járaton ismerkedett össze vele, hasonlóan Zamira nénihez. Ben először kifejezetten rokonszenvesnek találta a fickót, de később útjaik többször is keresztezték egymást, és Ben egyre inkább a körülötte kibontakozó rejtélyes események egyik felelősének tekintette őt. Egy alkalommal, szorult helyzetében még rá is támadt Mihkelre. Végül kiderült, hogy Ben ártatlanul gyanúsította meg, és persze azóta megtörtént a bocsánatkérés is, a viszontlátás alkalmával most mégis szégyellte magát.

Mihkel rájuk villantott egy ezerwattos vigyort, ahogy észrevette őket.

– Helló, srácok! Újra a Holdon?

Ben üdvözlésre nyújtotta a könyökét, majd a társai is követték.

– Számomra megtiszteltetés találkozni a Hold hőseivel. Még mindig a felfedezéstől hangos a tudományos élet, amit sikerült megmentenetek.

– Apáé az érdem – válaszolta Ben a szemét lesütve.

Mihkel együttérzően mosolygott.

– Biztosan nagyon hiányzik. Nem volt felkavaró visszatérni a Szelénére?

– Megvagyok. Lefoglal az önkéntes szolgálat, velem van anya, és nagyon jó újra a barátokkal – felelte Ben a mellette álló fiúkra mutatva. – Segíthetünk?

– Jablonsky úrnak hoztam tesztkazettákat elemzésre. – Mihkel meglengette a táskáját. – Kontrollvizsgálat a saját eszközeink bemérésére.

– Remek, mi is éppen őt várjuk – felelte Ben.

Váltottak még pár szót Mihkellel az utazásukról és az önkéntes szolgálatról, mire befutott az orvostechnikus. Lihegve terelte be a fiúkat a különbirodalmának számító laborba, és néhány percre elvonult Mihkellel az egyik sarokba megbeszélni a feladatot.

A fiúknak az első napjukon már volt szerencséjük Jablonskyhoz, és kellőképpen el is fáradtak tőle. A mókás megjelenésű férfi kerek arcával, csillogó fekete szemével és szürkére őszült, szerteszét álló hajával pont úgy nézett ki, mint egy sündisznó. Idősödő korát nyegle testtartással és fiatalosnak szánt beszólásokkal igyekezett ellensúlyozni, ami a fiúk szerint roppant idegesítő volt, de még mindig ezerszer elviselhetőbb, mint Madame Dobermann lecsapni készülő zivatarként fenyegető jelenléte.

Mihkel elköszönt és távozott a laborból, Jablonsky pedig odatelepedett a fiúkhoz az asztal mellé. Előttük tárolókonténerben orvosi eszközök várakoztak, melyek közül némi szórakozott kotorászás után az orvostechnikus előhúzott egyet, közben félszemmel az asztalra támasztott érintőképernyőjét figyelte.

– Ez egy bőrregenerátor – emelte fel Jablonsky a kezében tartott, zseblámpához hasonlító eszközt. – Háromféle vérző sebet ismerünk, a hajszáleres, a vénás és az artériás vérzést. Nézzük az elsőt, amikor a hajszálerek sérüléséből csak kis mennyiségű vér távozik. Akár csak pár csepp – magyarázta, aztán kuncogva hozzátette: – Kiéhezett vámpíroknak a fél szemfogára sem elég. Ilyen sebet okozhat horzsolás, kisebb vágás. Először csillapítanunk kell a vérzést steril gézlappal vagy, ha más nincs kéznél, egy tiszta, puha textíliával. Frissen megfürdetett pincsikutya is megteszi – tréfálkozott tovább. – Finoman rá kell szorítani a sebre, amíg eláll a vérzés. Aztán a sebet megtisztítjuk. Tudjátok, mivel?

– Fertőtlenítővel, seböblítővel, alkoholos tisztítóval, jóddal – felelte gondolkodás nélkül Sven.

– Vízzel is lehet? – dobta fel a kérdést a sündisznófejű.

Sven elbizonytalanodott, segítségkérőn nézett a társaira. Gergő és Ben tanácstalanul ingatták a fejüket.

– Vízzel csak akkor mossuk ki a sebet, ha nagyon szennyezett – magyarázta Jablonsky, miközben az előtte lévő érintőképernyőn babrált. – De utána is használjunk lehetőség szerint fertőtlenítőt. No és ezután vethetjük be ezt a kis ketyerét. Aki a legbátrabb, az nyújtsa ide a karját. – Utóbbi felhívását immár kaján nevetés kísérte.

Gergő gondolkodás nélkül az asztalra csapta széles tenyerét.

Jablonsky bekapcsolta a bőrregenerátort, és Gergő csuklója fölé helyezte.

– Mit érez? – kérdezte.

Kék színű fény világította meg a fiú bőrét.

– Picit melegít és bizserget.

– A bőrregenerátor strukturált kvantum hiperfényt bocsát ki, ami fertőtlenít, stimulálja a szöveteket és beindítja a hegesedést. Végül a sebet fedőkötéssel takarjuk. Ragtapasszal, steril lappal, sebfedővel.

Jablonsky leállította, majd visszatette a regenerátort a dobozba, és a táblagépén pötyögött.

Biztosan csetel valakivel – gondolta rosszallóan Ben.

– Vénás sérülésnél sokkal erősebb a vérzés, ilyenkor is hasonló a folyamat, de a végén nyomókötést kell alkalmazni – Fel sem nézett a képernyőről, úgy folytatta. – Ezt majd Madame Dubor megmutatja. A legveszélyesebb az artériás, vagyis az ütőeres vérzés. Ájulósok ennél a résznél szoktak összecsuklani. Az ilyen sérülésnél nincs idő a fertőtlenítésre. A beteget fektetjük, ha a seb a végtagon van, azt felemeljük. A sebre kemény gézpólyát szorítunk és szoros nyomókötéssel rögzítjük, így, ni. – Azzal bemutatta a technikát, közben széles vigyor terült el az arcán. – Nem árt, ha ehhez legalább ketten vagyunk. Nyolckarú polipok ennél a műveletnél előnyben. A legfontosabb, hogy a sérült ne vérezzen el. Nyaki artériasérülésnél lehet olyan heves a vérzés, hogy bele kell nyúlnunk a sebbe és az ujjunkkal kell összecsípnünk a vérző eret, miközben a másik kezünkkel a seb előtt az artériát szorítjuk le.