MÖRK LEONÓRA

CUKRÁSZBOLT A NARANCSFÁHOZ

© Mörk Leonóra, 2024

© Jaffa Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

Borítóterv Somogyi Péter

Szerkesztő Laik Eszter

Felelős szerkesztő Schultz Judit

Felelős kiadó Rados Richárd

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978-963-687-103-1

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. • www.ekonyv.hu

A Jaffa Kiadó könyveinek teljes választéka megvásárolható könyvesboltunkban:

1114 Budapest, Vásárhelyi Pál u. 10.

TARTALOM

1. Amszterdam, 1664

2. Maaike

Csillag tűnt fel az égen

Tisztán, délkeleten,

Sugarakkal ölelten.

Mi ez, ha nem rossz ómen?

Lesújt majd ránk az Isten!

(Holland dal 1661-ből)

1. fejezet

AMSZTERDAM, 1664

Az üstökös úgy suhant végig az amszterdami háztetők fölött, mintha rézmetsző tolla rajzolta volna a mennyboltra. Lassan, egyenletesen haladt keletről nyugat felé, maga után húzva aranyszínű csóváját. Nyomában felfénylett, majd fokozatosan visszasötétedett a téli ég.

A járókelők megtorpantak, a nyakukat hátraszegve, megbabonázva követték az égitest útját.

– Lángos csillag! – suttogták halálra váltan. – Rossz jel! Szörnyű csapás vár ránk!

– A pestis! – kiáltotta valaki, és egyre többen csatlakoztak hozzá. – Visszatér a pestis! Egyikünk sincs biztonságban!

A fiatal nő megállt az összeverődött tömeg szélén, magához szorította a hóna alatt tartott papírtekercset, és ő is felfelé fordította a tekintetét. Az üstökös már az Újtemplom fölött járt, fényében felragyogott a hatalmas napóra aranyszínű mutatója, amelyhez a város összes óráját hozzáigazították. Átsuhant az új városháza felett, megvilágította az épület négyemeletnyi ablaksorát, a Békét, a Bölcsességet és az Igazságot ábrázoló szobrait, harangtornya tetején a hajó formájú széljelzőt, a büszke város jelképét.

– Amszterdam népe! Bánd meg a bűneidet, különben lesújt rád az Úr haragja! – rikoltott fel a lány mellett egy hang, és ő összerezzent. Hórihorgas, idős férfi volt az önjelölt próféta, ősz haja a vállát verte, gondozatlan szakálla végigomlott a mellkasán, szemében vad láng lobogott.

Istenem, ne kezdjék újra, sóhajtott magában a lány. Még csak az hiányzik, hogy a pestisre hivatkozva megint megvadult papok járják az utcákat, és pápista bálványimádásról ordibálva felborogassák a játékbabaárusok bódéit a Vijzeladamon, széthajigálják a gyertyamártók emberalakot formázó gyertyáit, meg összetörjék a mézeskalácsosok gyömbéres figuráit! Ne kezdjék újra, amikor egy ideje már alig hallani új áldozatokról! Pont most, a közelgő Szent Miklós-nap előtt, amikor a legtöbb fogy a fűszeres spekulatiuskekszből!

– Mit hallani mindenfelé, mint átkozódó szavakat és Istennek káromlását? – rikoltozott tovább a prédikátor. – Mi mást látni, mint a gazdagság fitogtatását, tivornyázást és paráználkodást? Ha nem fordítotok hátat a bűnnek és a becstelenségnek, és nem járjátok újra Isten útját, kinyújtja felétek a kezét, és ott lészen sírás, és fogaknak csikorgatása!

Hosszú haja az arcába csapódott, a köpönyege úgy lobogott körülötte, mintha bármelyik pillanatban a szárnyára kaphatná a feltámadó szél, és mint vészjósló madarat a tömeg fölé emelné. A hangja hisztérikus sikollyá vékonyodott, ahogy csontos ujjával felmutatott az égre:

– Nézzétek azt a csillagot ott a menny boltozatán! Nézzétek szemvakító sugarait! Mi ez, ha nem annak a jele, hogy Isten megbüntet benneteket a vétkeitekért?

Néhányan közelebb húzódtak a paphoz, hogy jobban hallják a szavait, mások inkább iparkodtak minél távolabb kerülni tőle. A lány megborzongott és odébb lépett, de mire újra felnézett, az üstökös már eltűnt a nyugati égen. Nem maradt a nyomában más, mint odafent valamiféle narancsszínű derengés, és idelent a szívekben a félelem. Aztán a térre újra sötétség borult, amin nem sokat enyhített a házak kapuja fölött himbálózó mécsesek bizonytalan lángja. Az aznap már sokadszorra megeredő havas esőben a tömeg oszladozni kezdett.

A fiatal nő is feljebb nyalábolta a hóna alól kicsúszni készülő papírtekercset, ráborította a köpenyét, hogy védje az esőtől, és a csuklyáját az arcába húzva megindult hazafelé. Nem nézett sem jobbra, sem balra, csak a lába elé a nedves téglákon. Nem vette észre az Újtemplom sarkánál álldogáló férfialakot sem.

Harminc körüli, magas férfi volt, sötét haján széles karimájú kalap ült, és ahogy szorosabbra csavarta magán a köpenyét, elővillant fehér, csipkés kézelője. Eddig felváltva figyelte hol az eget, hol a városháza előtt összegyűlt embereket. A kezében tengerészeti távcsövet tartott, most összecsukta és a zsebébe süllyesztette.

Tudta, mert az egyetemen a professzoraitól megtanulta, hogy az üstökös nem véletlenszerűen felbukkanó, baljós égi jel, hanem szabályos pályán haladó égitest, amelynek a mozgása megfigyelhető, leírható, kiszámolható, így azt is meg lehet mondani, mikor fog visszatérni legközelebb. De azt is tudta, hogy hiába próbálná megmagyarázni nekik, az emberek többsége nem hinné el. A jövőt inkább az asztrológusok jóslataiból vagy a varázsvessző mozgásából akarnák megismerni.

Jó protestánsként hitt benne, hogy a Mindenható akarata nélkül egy hajszál nem hullhat le a fejéről. Abban viszont nem hitt, hogy a csillagok fölött egy bosszúálló Atya lakna. Jó és rossz idők nem egy felsőbb létező akaratából váltogatják egymást, hanem mert ez az, amit úgy hívunk, élet. A jóra rossz jön, aztán a rosszra reménység szerint újra jó. Hajóorvosként első útján, a Hableány fedélzetén azt tanulta Janszoon kapitánytól, a bölcs hajós számít rá, hogy nem lesz mindig kedvező a széljárás, de amíg az, kihasználja. Ha pedig megfordul a szél, igyekszik a legjobb tudása szerint igazodni hozzá.

A gonoszt nem önmagában létezőnek tartotta, hanem olyan valaminek, ami emberek cselekedeteiben ölt testet. Ha Amszterdamnak egyszerre kell szembenéznie a pestissel és a háború fenyegetésével, arról nem Isten haragja tehet. A ragályt legutóbb egy Szmirnából érkező hajó hurcolta be a kikötőbe, onnan terjedt el futótűzszerűen, százával ragadva el főleg a szegényebb negyedek lakóit, hogy a hideg beálltával visszahúzódjon. Ha pedig újra kitör a háború, mint ahogyan számítani lehet rá, akkor annak az lesz az oka, hogy a hollandok és az angolok nem tudják eldönteni, ki a nagyobb úr a tengereken.

A havas esőbe egyre élesebb jégszilánkok vegyültek, mindenki igyekezett fedél alá kerülni. Csak a szakállas öreg maradt a téren, mit sem törődve az arcába csapódó jégesővel. A férfi mélyebben a homlokába húzta a kalapját, aztán útnak eredt a Rokin felé. Mielőtt befordult volna a sarkon, a kanyargó szél még felkapta és a fülébe sodorta a próféta szavait:

„Bánjátok meg azért, és térjetek meg, hogy eltöröltessenek a ti bűneitek!”

2. fejezet

MAAIKE

Ahogyan a régi időkben mondták az emberek, volt egyszer egy tejjel-mézzel folyó ország, ami valójában itt van a mi Hollandiánkban, és itt Amszterdamban, hiszen a várost elárasztja a tej és a sajt és a vaj, amelyet minden héten a piacra hoznak.

MELCHIOR FOKKENS:
A széles körben ismert kereskedőváros, Amszterdam leírása (1665)

A szél vadul vágtatott végig a Nes utcán, belökte a padlásablakok óvatlanul nyitva hagyott zsaluit, megráncigálta az üzletek cégéreit. A narancsfához címzett csemegesütöde táblája is csikorogva himbálózott ide-oda. Nyomában eleredt a hó, végre nem jégszemcsékkel kevert eső, hanem nagy pelyhekben hulló, igazi hó.

Maaike megvárta, amíg az éppen távozó vevő mögött becsukódik a boltajtó, rákönyökölt a pultra, és az arcát a tenyerébe támasztotta. Munka közben feltűzve és szigorú fehér főkötő alá szorítva hordta mézszőke haját, de délutánra néhány hullámos fürt mindig előbújt, és az arcába hullott. Ezeket azután addig tekergette a mutatóujja körül, amíg olyan dugóhúzó formát nem öltöttek, mint amilyen frizurát Mária orániai hercegnő hordott. Mostanra lefutott a vevők késő délutáni rohama, pihenhetett egy kicsit. Az ablakba illesztett polcokon sorakozó, színes teasüteményekkel teli üvegedények között kilátott az utcára, a kavargó hóesésben dolguk után siető járókelőkre, a vidáman ugrándozó gyerekekre. Vajon mire felnövünk, miért felejtünk el örülni a hónak?

A háta mögül a konyhából úgy gomolygott ki a sülő spekulatiuskeksz illata, mint jótékony szellem a palackból, és Maaike megkönnyebbülten hunyta le a szemét. Minden rendben lesz. A meleg, fűszeres illat felidézte gyerekkora teleit, amikor szeretet, béke és biztonság vette körül, a jövő pedig éles kanyaroktól mentes, napfényes útnak tűnt.

Régen volt.

De most újra közelgett Szent Miklós ünnepe, amikor mindenki speculaast akar majd enni. A nagynénjével meg a kis szolgálólánnyal, Annekével napok óta a szokottnál is korábban keltek, majd reggeltől estig sütötték a kekszfigurákat tepsiszám: elegáns gavallérokat, eladó lányokat, szerelmespárokat, tengerészeket, katonákat, paripákat, kutyákat, kakasokat, és persze magát a fején mitrát viselő, a kezében kampós pásztorbotot szorongató, néhai püspököt. A fémbéléses nagy dobozok, amelyekben az elkészült sütiket tárolták, lassan megteltek az ajándékhozó, nagy szakállú Sinterklaas történetének alakjaival. A fahéj, a szegfűszeg, a szerecsendió, a kardamom illata beszívódott a bőrükbe, megtapadt a hajukon, amitől olyan szagot árasztottak, mint egy Molukka-szigetekről hazatért hajó rakománya, vagy mintha maguk is mézeskalácsból készültek volna. De soha ne legyen ennél rosszabb sorsuk.

Ebben a pillanatban megszólalt a bejárati ajtó fölé szerelt szélcsengő, és Maaike szeme felpattant. Az újonnan érkező vevő – vastag köpenyes, magas úriember – megtorpant a küszöbön, és széles karimájú kalapját lekapva érdeklődve vette szemügyre a harangjátékot. A vékony bambuszcsövek egy nyitott szájú halat formázó, színes fagömbről lógtak alá, és most halkan csörömpöltek a huzatban.

– Nahát, szélcsengő! – álmélkodott el az idegen. – Utoljára Kelet-Indiában láttam ilyeneket.

– Igen, ez is onnan való – válaszolta udvariasan Maaike. – Még a nagybátyám vásárolta évekkel ezelőtt kint a kikötőben egy tengerésztől, aki azt állította, a helybéliek a gonosz szellemek elűzésére használják.

A férfi rácsukta az ajtót a befelé igyekvő hópelyhekre, aztán felnyúlt, és az ujjaival játékosan meghimbálta a bambuszcsöveket, mire azok egymáshoz ütődve új hangmintát vertek.

– Én nem hiszek a gonosz szellemekben – közölte.

Bárcsak én se hinnék, sóhajtotta a lány, de nem válaszolt. Magában úgy gondolta, a nagybátyja jobban ügyelhetett volna a szélcsengő figyelmeztető hangjára, amikor aláírta a Nes utcai ház adásvételi szerződését. Pedig az oromzatán narancsfával díszített, négyszintes ház megvásárlása eredetileg jó üzletnek tűnt. 1655-ben Amszterdam épp egy súlyos pestisjárványból lábadozott, a gazdaság bedőlt, az ingatlanárak leestek, és a szorult helyzetbe került városi tanács olyasmit tett, amit korábban soha: hajlandó volt hitelbe eladni a tulajdonában lévő lakóházakat. Lodewijk bácsi azonnal lecsapott az ajánlatra, az pedig csak a temetése után derül ki, hogy a kölcsön törlesztése messze meghaladta az anyagi lehetőségeit.

Maaike, aki a bácsi váratlan halála idején már a narancsfás házban lakott, kis híján székestül hanyatt esett, amikor a hagyatékból előkerült szerződésen meglátta a vételárat. Tizenháromezer gulden. Tizenháromezer! Mit gondolhatott magáról Lodewijk bácsi, kicsoda ő? A Kelet-indiai Társaság igazgatótanácsának tagja? A Nyugat-indiai Társaság egyik főrészvényese? A Nassau család udvari szállítója? Felvállal több ezer guldenes évi törlesztést, miközben egy lelkész vagy egy orvos évi hatszázötven guldent keres? Miközben Gelderlandban ezer guldenért jól jövedelmező gazdaságot lehet kapni kényelmes házzal és csinos gyümölcsössel?

Mialatt az ügyvéd színtelen hangon felolvasta a végrendeletet, Maaike arra gondolt, szerencse a szerencsétlenségben, hogy a bácsi nem néhány évtizeddel korábban, a tulipánláz idején ugrott bele valamilyen hasonlóan kockázatos ügyletbe. A drága tulipánhagyma megrohad, vagy megeszik a tudatlan parasztok, míg a téglába és malterba fektetett pénz legalább megmarad. Hacsak kótyára nem kerül a ház.

A temetés után az addig jómódú pékmesterfeleségnek számító Catharina néni hirtelen a szegény özvegy szerepében találta magát, és azzal szembesült, hogy hamarosan talán fedél sem lesz a feje fölött. Ekkor mutatta meg, milyen fából faragták. Letörölte a könnyeit, hiteltörlesztést kért a tanácstól, és nekilátott megmenteni a házat, amelybe a férje az ő hozományát is beleölte. Az egy szál Anneke kivételével szélnek eresztette a szolgákat, lakót fogadott a földszinti tágas, utcára néző szobába, majd egy ismerős műkereskedő segítségével pénzzé tette a férje értékes festményeit.

– Úgyis utáltam azokat lehangoló csendéleteket – árulta el később az unokahúgának. – Az a sok gusztustalan koponya, felborult kehely, romlófélben lévő osztriga, túlérett gyümölcs meg hervadt virág! Az élet anélkül is éppen elég rövid, hogy az embert folyton emlékeztetnék rá!

Catharina néni tehát jó áron túladott néhai férjének az élet hiábavalóságát sugalló Vanitas-képein, utolsó lépésként pedig felszámolta a pékséget, és a helyén tésztaműhelyt nyitott. Maaike mindenben támogatta a nagynénjét, és kettejüknek sikerült olyan népszerűvé tenniük A Narancsfához címzett cukrászboltot, hogy az árverés veszélye átmenetileg elhárult a fejük felől. Az anyagi helyzetük azonban továbbra is ingatag maradt, Maaike ezért hallgatta aggodalommal a falánkság meg a bálványimádás miatt öklüket rázó prédikátorokat.

Ezek a puritánok valamiért a cukorban vélték felismerni a kereszténység legnagyobb ellenségét, a sátán fáradhatatlan segítőjét, és ennek megfelelően szüntelen harcot vívtak ellene. Úgy szórták rá az átkot, mintha Brazília, Suriname meg a Karib-szigetek ültetvényeiről nem dőlt volna Hollandiába a nyerscukor, és Amszterdamban nem működött volna több mint ötven cukorfinomító. A Narancsfához címzett csemegesütödének is megvolt a maga megbízható szállítója, akiről tudták, hogy valódi cukrot, nem krétaporral vagy olcsó liszttel kevert hamisítványt árul.

Szerencsére az amszterdami szülők ragaszkodtak hozzá, hogy a gyerekeiknek szirupos ostyát meg fűszeres kekszet ajándékozzanak mikulásra, és legutóbb a népharag elsodorta azoknak a túlbuzgó polgármestereknek a kísérletét, akik be akarták tiltani a spekulatiusfigurákat. Különben hogy tudnák elmesélni a kicsiknek a jószívű püspök történetét, aki hajón érkezik meg, majd fehér lovon lovagol végig a városon, és a kéményen át ajándékot dob le a jó gyerekek cipőjébe?

Vagyis az emberek nem szoktak le a süteményről, sőt, a néni és unokahúga legnagyobb megdöbbenésére a pestisjárvány alatt még többet vásároltak, mint korábban. A gyászolók talán a szívfájdalmukat enyhítették ilyen módon, másoknak pedig az járhatott a fejében, hogy ha csak egyetlen nap a világ, akkor azt az egy napot szeretnék megédesíteni. A vevők mindenesetre szép számban érkeztek, mit sem törődve az utcákat olykor eltorlaszoló temetési menetekkel. Most, Sinterklaas közeledtével a forgalom újra növekedésnek indult, és a vásárlók jellemzően nem tépelődtek ennyit, mit válasszanak, mint ez az ismeretlen férfi. Maaike mély levegőt vett, hogy ne kezdjen el türelmetlenül dobolni az ujjaival a pulton.

Akár mert megérezte a lányból áradó feszültséget, akár mert egy üzletben mégis csak ez a szokás, az idegen végre otthagyta a szélcsengőt, letopogta a havat a csizmájáról, és beljebb sétált a nagy kőkockákkal kirakott padlón. Hátrarázva vállig érő, sötét, csigákba tekeredő haját, amelyen a benti melegben lassan elolvadtak a hópelyhek, ráérősen tanulmányozni kezdte a kínálatot. Színes marcipángyümölcsök, kerek, lapos ostyák, kis mézeskalácsgombócok, ánizsos kekszek, mandulakrémmel töltött sütibetűk, rombusz alakú édes kenyér, grillázs, kerek és szögletes kétszersült, cukros perec, és persze spekulatius minden mennyiségben. Miután végzett a seregszemlével, a férfi bocsánatkérően fordult Maaike felé.

– Elnézését kérem, udvariatlan voltam – szólalt meg. – De olyan régóta járom a világot, hogy már nem is emlékszem rá, mikor láttam utoljára ennyi igazi holland édességet. Talán még soha.

Ahogy Maaikéra emelte a tekintetét, a lánynak elakadt a lélegzete. Hirtelen ő sem emlékezett rá, hol látott ilyen mély, ragyogó, sötétzöld színt, mint a férfi napsütötte arcából világító szempáré. Hát persze, a folyó!

Az IJssel folyó melletti Hattemben nőtt fel, amely már akkor büszkén viselte a Hanza-város címet, amikor Amszterdam még csak jelentéktelen, heringszagú halászfalu volt. A Zöld Kemencéhez címzett pékműhelyt még a dédapja, Molenaar pékmester alapította, és azóta apáról fiúra szállt a ház és a tudás. Vicces módon az édesanyja is pékfamíliából származott, így ha a rokonok összegyűltek egy-egy családi ünnepen, soha nem kellett amiatt aggódniuk, hogy közös beszédtéma nélkül maradnak.

Kislányként Maaike reggelente arra ébredt, hogy az édesapja megfújja a pékkürtöt, jelezve a környék lakóinak, hogy kisült az aznapi kenyér. A keze alól akkor kerültek ki az első, saját kezűleg gyártott, ánizsos kétszersültek, amikor még sámlira kellett állnia, hogy felérje az asztalt. Odahaza Méhecskének becézték, a haja meg a szeme mézbarna színe miatt, és mert olyan szorgalmasan készítette az édességeket. Szerette a műhelyt, az ottani munkát, és soha eszébe sem jutott, hogy bármi mással foglalkozzon.

Ahogyan szerette a szülővárosát is. Ha egy nyári napon kilépett a házukból, és befordult a sarkon, ahol a falba illesztett régi szobron Angliai Eleonóra, a gőgös gelderni hercegné lovagolt magas burgundi főkötőjében, majd végigszaladt az utcán, át a négytornyos városkapu, a Dijkpoort alatt, nemsokára a kikötőbe jutott. Ha ott megállt a vízparton, előtte szélesen hömpölygött a folyó a Zuiderzee felé, sötétzöld hullámaira aranyszínű foltokat festett a napfény. Pont úgy, mint a férfi íriszére a falikarok gyertyái.

Egy pillanatig szótlanul bámulták egymást, aztán Maaike összeszedte magát, és megkérdezte:

– És akkor mit adhatok?

Az idegen továbbra sem válaszolt, csak hátravetette prémbéléses köpenyét, és összefonta maga előtt az ujjait; fekete ruhájától élesen ütött el széles gallérjának és kézelőjének fehérsége. A csend lassan zavaróvá nőtt volna, ha nem töri meg a konyhából a rézedények csörömpölése. Maaike már nyitotta a száját, hogy megismételje a kérdést, amikor a férfi felnevetett.

– Én tulajdonképpen nem is szeretem az édességet! Kivéve, ha nem túl édes.

– Én sem – vont vállat a lány. – Vagyis készíteni igen, de megenni nem.

Ez így is volt, valójában a fűszeres ízeket kedvelte, a sós sajtokat, a kesernyés endíviát meg cikóriát, a csípős hagymát, a sör fanyarságát. Ezt azonban senki nem hitte el neki, mert úgy gondolták, aki tésztaművesként dolgozik, az reggeltől estig mást sem csinál, mint nyalakodik. Ám A Zöld Kemencéhez címzett Molenaar-pékműhelyben nap mint nap átható liszt- és cukor-, vagy ahogyan az édesanyja hívta, nádmézillat úszott a levegőben, így Maaike már kislányként megtanulta, hogy egy idő után a túl sok édeset is meg lehet unni. Mint bármit a világon.

– Viszont azt is tudom, hogy a cukor gyógyít – fűzte hozzá, mire a vendég arca felderült.

– Ugye? Én is azt tapasztaltam, hogy ha cukros vizes borogatást teszek egy sebre, akkor az nem kezd el üszkösödni! Illetve a cukros víz magához téríti a kimerült embert, meg különféle bélbetegségekre is jó!

A férfi őszinte szakmai lelkesedése hallatán a lány elnevette magát. Ezek szerint egy orvossal hozta össze a sors. Mindig lenyűgözték azok az emberek, akik szenvedéllyel végzik a munkájukat – mint ő a sajátját.

– Nem erre gondoltam – rázta meg a fejét –, hanem arra, hogy a lélek fájdalmát enyhíti. Már kislány koromban észrevettem, hogy bármilyen bánat nyomasztott valakit, ha betért hozzánk, és evett az édesanyám almás pitéjéből vagy palacsintájából, mindjárt derűsebb színben látta a világot.

– Akkor nem hisz a lekkerheid, az édesség utáni vágyakozás bűnében? – vonta fel a szemöldökét a férfi.

– Nem – rázta meg a fejét a lány. – Miért lenne bűn valami, amitől jobban érezzük magunkat, és nem ártunk vele senkinek?

Az idegen körülnézett, de a konyhába nyíló félköríves bejárón túl, a tűzhelynél tevékenykedő Catharina nénitől eltekintve továbbra is egyedül voltak a boltban. Közelebb lépett a pulthoz, és lehalkította a hangját.

– Attól tartok, az amszterdami lelkipásztorok többsége másként vélekedik. Legalábbis amióta befutott a hajónk a kikötőbe, szerencsétlenségünkre épp a pestisjárvány kellős közepén, mást sem hallok, mint hogy bánjam meg a bűneimet.

– És megbánta? – szaladt ki a lány száján, még mielőtt átgondolhatta volna, hogy ilyesmit nem kérdezünk valakitől, akivel öt perccel korábban találkoztunk először. A másik azonban komolyan vette a kérdést, és ennek megfelelően válaszolt.

– Amit valóban elkövettem, azt igen.

A tekintetük találkozott, azután a férfi szólalt meg először.

– Azt hiszem, kissé elkanyarodtunk a süteményektől. Összeválogatna nekem egy csomag spekulatiuskekszet, mindenféle formából?

Maaike elvörösödött. Hogy egy vevőnek kelljen figyelmeztetnie őt a kötelességére! Mit szólna Catharina néni, ha megtudná? Szerencsére a nénikéjét annyira lefoglalták a tepsik, hogy szokásával ellentétben nem ért rá leselkedni meg hallgatózni. Kiterített a pultra egy nagy darab, finom papírt, és a férfi mutatóujjának utasításait követve egymásra halmozta rajta a kekszfigurákat, végül óvatosan behajtotta a papírszárnyakat, és az egészet átkötözte az ünnephez illő, piros zsineggel.

– Köszönöm – vette át a férfi a csomagot. Az ujjaik egy pillanatra egymáshoz értek, aztán Maaike ijedten elkapta a kezét. – Azt hiszem, még látjuk egymást. Például ha legközelebb kedvem támad eszmét cserélni a bűn helyzetéről a világban, csakis ide fogok jönni. Vagy ha mégis megkívánom az édességet.

Maaike nem válaszolt, csak elmosolyodott. Már hozzászokott, hogy menetrendszerűen magára kell öltenie az ostoba nő álarcát, valahányszor úgy találja, a férfiak átléptek egy határt. Ez pedig sűrűn előfordult, a cukrászboltba betérő úriemberek többsége láthatólag kötelességének tartotta, hogy flörtöni próbáljon vele. Vagy talán csak ő vált túlságosan érzékennyé, és korábbi fájdalmas tapasztalatai miatt hiszi azt, hogy soha többé nem fog tudni már megbízni egyetlen férfiban sem? Érdekes módon ennek az idegennek a szavait most mégis inkább mulatságosnak, mint sértőnek érezte.

Szótlanul figyelte, amint a férfi, kezében a myrai püspök legendájának kekszbe sütött szereplőgárdájával, a fejébe csapja a kalapját, kimasírozik az üzletből, és eltűnik a sötétséggel kevert hóesésben. Már bánta, hogy nem kérdezte meg tőle, valóban orvos-e, vagy csak ő értett félre valamit. Bár végül is mindegy. A tréfás búcsúszavak ellenére egyáltalán nem volt biztos benne, hogy valaha még újra látják egymást.