Anyunak

ELSŐ FEJEZET

Péntek 16:45

Kiszámíthatatlanul kanyarog az út, ahogy egyre magasabban és mélyebben halad a Catskill-hegységben, mintha minél távolabb kerülnénk a civilizációtól, annál bizonytalanabbá válna a pálya is. Egyre mélyülnek az árnyak, és romlik az időjárás. A Hudson folyó is ott van valahol, előbukkanva, majd eltűnve szem elől. Az erdő, mely az út két oldalán magasodik, olyan sejtelmesen áll lesben, mintha egészben akarná lenyelni az embert; tündérmesék erdeje. A lágyan hulló hó ugyanakkor kölcsönöz neki egy bizonyos képeslapszerű bájosságot is.

Gwen Delaney szorosan markolja a kormányt, és hunyorítva bámul ki a szélvédőn. Ő inkább hajlik a nyomasztó tündérmesék, semmint a festői képeslapok felé. Romlanak a fényviszonyok; hamarosan besötétedik. A havazás megnehezíti, sokkal fárasztóbbá teszi a vezetést. A hópelyhek olyan sűrűn borítják az üveget, hogy Gwen úgy érzi, mintha valamiféle könyörtelen videójátékban rekedt volna. És az út is határozottan egyre csúszósabbá válik. Hálás, hogy minőségi gumiabroncsok vannak kis Fiatján. Kezd minden egyetlen fehér folttá változni; nehéz megmondani, hol végződik az út, és hol kezdődik az árok. Örülni fog, ha már végre odaérnek. Kezdi azt kívánni, bárcsak inkább egy kicsit kevésbé távoli panziót választottak volna, mert ez mérföldekre esik mindentől.

Riley Shuter szótlanul ül mellette az anyósülésen, mint egy néma feszültséggombóc; lehetetlen nem észrevenni. Már csupán az, hogy egy légtérben van vele a pici kocsiban, idegessé teszi Gwent is. Reméli, hogy nem követett el hibát azzal, hogy magával hozta ide.

Ennek az egész kis elvonulásnak az lenne a lényege Gwen szerint, hogy Riley kicsit ellazulhasson, hogy elterelhesse a gondolatait. Gwen az ajkába harap, és meredten bámulja az előttük lévő utat. Született városi lány; nincs ő hozzászokva a vidéki furikázáshoz. Kezd nagyon sötét lenni errefelé. Őt pedig elfogja a szorongás – ez az utazás tovább tart, mint tervezték. Nem kellett volna útközben megállniuk kávézni azon az aranyos kis régi helyen.

Nem is tudja, mire számított, amikor javasolta ezt a hétvégi kiruccanást, azon túl, hogy környezetváltozást jelent, és lehetőséget ad egy kis nyugis időtöltésre együtt, miközben semmi sem emlékezteti Riley-t arra, hogy az élete romokban hever. Talán naiv ötlet volt.

Gwennek is megvan a maga érzelmi poggyásza, ami ugyan kevésbé friss, de ő is ugyanúgy magával cipeli, bárhová is menjen. Ám most elhatározta, hogy legalább erre a hétvégére maga mögött hagyja a dolgot. Egy kis luxusszálló a természet mélyén, finom ételek, érintetlen táj, internet nélkül – pontosan erre van szüksége mindkettőjüknek.

Riley idegesen kémlel ki az autó ablakán, az árnyas erdőt fürkészve, próbálva nem odaképzelni valakit, ahogy bármelyik pillanatban a kocsijuk elé ugorhat, és leintheti őket. Ökölbe szorítja pufidzsekijében zsebre dugott kezét. Emlékezteti magát, hogy már nem Afganisztánban van. Otthon van, biztonságban New York államban. Itt nem történhet vele semmi rossz.

A karrierje megváltoztatta őt. Látva mindazt, aminek szemtanúja volt, Riley annyira más lett, hogy már alig ismer rá önmagára. Lopva Gwenre pillant. Valaha közel álltak egymáshoz. De már abban sem biztos, miért is egyezett bele, hogy eljön vele ebbe az isten háta mögötti szállodába. Figyeli Gwent, ahogy vadul koncentrál a csúszós emelkedőn kanyargó, hegyekbe vezető útra.

– Jól vagy? – kérdezi hirtelen.

– Én? – kérdez vissza Gwen. – Aha, remekül. Most már mindjárt ott leszünk.

Az újságírósuliban, amikor még mindketten a New York-i Egyetemre jártak, Gwen volt a kiegyensúlyozott, pragmatikus típus kettejük közül. Riley viszont ambiciózus volt – ő ott akart lenni a dolgok sűrűjében. Gwen nem volt kalandvágyó. Mindig is inkább a könyveket és a csendet részesítette előnyben. Az újságíró iskola után, mivel hírlapoknál nem talált rendes állást, Gwen gyorsan kamatoztatta szakértelmét egy vállalati kommunikációs pozícióban, és úgy tűnt, ezt azóta sem bánta meg. Riley azonban a háborús övezetek felé vette az irányt. És sokáig sikerült is megúsznia ép ésszel.

Miért csinálja ezt? Miért gondol folyton erre? Érzi is, hogy kezd teljesen szétcsúszni. Próbálja lelassítani a légzését, ahogy tanították neki. Hogy megállítsa a visszatérő emlékképeket, megakadályozva, hogy átvegyék felette az irányítást.

David Paley leparkolja autóját a hotel jobb oldalán fekvő parkolóban, ahol már ellapátolták a havat. Kiszáll a kocsiból, és kinyújtóztatja a tagjait. Az időjárás miatt hosszabb lett az autóút New Yorkból, mint várta, úgyhogy elgémberedtek az izmai – emlékeztetőül, hogy már nem annyira fiatal, mint régen. Mielőtt kivenné utazótáskáját Mercedese hátsó üléséről, egy pillanatig csak álldogál a sűrűn hulló hóban, szemügyre véve Mitchell fogadóját.

Egy háromszintes, elegáns külsejű, vörös téglás épület, cirádás homlokzati díszdeszkákkal, akárcsak egy erdővel körbeölelt mézeskalács házikó. A kis szálló homlokzatára szabad a rálátás, mivel előtte vélhetően egy elég grandiózus pázsit terül el a hó alatt. Nem sokkal arrébb azonban már magas örökzöldek és lombkoronájuktól megfosztott, ám fehérbe burkolózott, terebélyes fák furakodnak az ingatlan területére. Előtte is áll egy hatalmas fa a pázsit közepén, mely minden irányba nyújtóztatja vastag ágait. Mindent tiszta, érintetlen fehér hó takar, elnyomva a világ zaját. Csendes és békés hangulatot áraszt a hely, David pedig érzi, hogy kezdenek is ellazulni a vállai.

Mindhárom szinten nagy, téglalap alakú ablakok sorakoznak egymástól egyenlő távolságra. Széles lépcsőfokok vezetnek fel egy faverandához és a dupla szárnyú bejárati ajtóhoz, amit fenyőágak díszítenek. Habár még világos van – jóllehet alig –, a lámpák az ajtó mindkét oldalán égnek, és lágy, sárga fény árad a földszinti ablakokból is, meleg, hívogató külsőt kölcsönözve az épületnek. David mozdulatlanul áll, hagyva, hogy oldódjon a nap – és a hét, és az évek – során felgyülemlett stressz, miközben finoman a hajára hull a hó, és csiklandozza az ajkát. Úgy érzi, mintha egy régebbi, szívélyesebb, ártatlanabb korba sétálna vissza.

Teljes negyvennyolc órán keresztül megpróbál majd nem gondolni a munkára, mert akármilyen elfoglalt is legyen, időnként mindenkinek szüksége van feltöltődésre, még – vagy talán különösen – egy elsőrangú védőügyvédnek is. Ritkaságszámba megy nála, hogy be tudjon szorítani egy kis pihenőidőt, egy teljes hétvégéről már nem is beszélve. Eltökélt szándéka hát, hogy ki fogja élvezni.

Péntek 17:00

Lauren Day rápillant a mellette ülő férfira, Ian Beetonre, aki a kihívást jelentő útviszonyok között is ügyesen vezeti autóját, és őt nézve még könnyűnek is tűnik a dolog. Lefegyverző a mosolya, amit most rávillant. Lauren visszamosolyog. A férfi jóképű is, magas és szikár, de a mosolya volt az, ami először felkeltette Lauren vonzalmát iránta, fesztelen sármja az, ami olyan megnyerővé teszi. Lauren kotorászni kezd retiküljében a rúzsáért. Meg is találja – a vörös egy csinos árnyalata, amely felélénkíti az arcát –, és óvatosan felviszi az ajkaira, miközben az előtte lógó napellenző tükrébe mered. Az autó megcsúszik kicsit, úgyhogy abbahagyja, amit csinál, de Ian gyakorlottan egyenesbe hozza a járművet. Az út most meredekebben kanyarog, és a kocsi egyre hajlamosabb kifarolni, ahogy veszít a tapadóerejéből.

– Kezd csúszóssá válni – jegyzi meg Lauren.

– Ne aggódj! Elbírok vele – feleli Ian, és rávigyorog. Lauren visszamosolyog. Szereti a férfi magabiztosságát is.

– Hé! Mi az ott? – kérdezi hirtelen Lauren. Valami sötét dolog van előttük a jobbjukon. Elég szürke nap van, és az erős havazásban még nehezebb látni, de úgy tűnik, hogy egy autó hajtott az árokba.

Buzgón kibámul az ablakon, ahogy elhaladnak a jármű mellett, Ian pedig keres egy helyet, ahol megállhatnak.

– Szerintem van valaki abban a kocsiban – mondja Lauren.

– Miért nem villog az elakadásjelzőjük? – dünnyögi Ian. Lassan lehúzódik az út szélére, körültekintően, nehogy maga is lecsússzon az úttestről. Lauren kiszáll az autó melegéből, és több centi szűzhóba merül, ami azonnal belehullik a csizmájába, csípve a bokáját. Hallja, hogy Ian is kiszáll a kocsiból, becsapva az ajtót.

– Hahó! – kiált le Lauren a mozdulatlan autó felé. Lassan kinyílik a sofőr ajtaja.

Lauren óvatosan lebotorkál a lejtőn, ide-oda csúszkálva közben. Egyenetlen a talaj, úgyhogy nehezen őrzi meg az egyensúlyát. Eléri az autót, és bal kezével megragadja az ajtót, hogy meg tudjon támaszkodni, miközben bekukkant az első ülésre.

– Jól vannak? – kérdezi.

A sofőr egy vele nagyjából egykorú nő – harminc körüli. Kicsit megrendültnek tűnik, de a szélvédő nem tört be, neki pedig be van kötve a biztonsági öve. Lauren elnéz a sofőr mellett az anyósülésen ülő nőre. Sápadt az arca, verejtékezik, és egyenesen előremered, mintha Lauren ott sem lenne. Úgy néz ki, mint aki szörnyű sokkot kapott.

A sofőr gyorsan az utastársára pillant, aztán hálásan visszafordul Laurenhez.

– Igen, jól vagyunk. Csak pár perce csúsztunk le az útról. Épp azon tűnődtünk, hogy mit tegyünk. Szerencse, hogy maguk is erre jöttek.

Lauren érzi, ahogy Ian is megérkezik mögé, és a válla fölött átpillant a kocsiban ülő két nőre. Rájuk villantja sármos mosolyát.

– Úgy látszik, szükségük lesz egy vontatóra.

– Remek – feleli a sofőr.

– Hova tartottak? – kérdezi Lauren.

– Mitchell Fogadójába – érkezik a válasz.

– Nahát, micsoda szerencse! – mondja Ian. – Mi is oda megyünk. Bár nem hiszem, hogy sok egyéb lenne a környéken. Mit szólnának egy fuvarhoz, és majd a hotelből hívnak valakit, hogy jöjjön, és húzza ki a kocsijukat?

A nő megkönnyebbülten elmosolyodik, és rábólint. Egyértelműen örül, hogy kimentik őket. Lauren nem is csodálja. Idekint halálra is fagyhat az ember egyedül. De a vele lévő nő nem reagál. Úgy tűnik, ő a saját világába merült.

– Vannak csomagjaik? – kérdezi Lauren.

– Igen, hátul. – A sofőr kiszáll a kocsiból, és átküzdi magát a mély havon a jármű hátuljához. Utasa most mintha kizökkenne révületéből, és ő is kiszáll a másik oldalon. Ahogy a nő megjelenik az oldalán, a sofőr kinyitja a csomagtartót. Mindketten kiemelnek egy-egy utazótáskát.

Ian kinyújtja a kezét, és mindhárom nőnek felajánlja, hogy visszasegíti őket az útra. De még segítséggel is csak esetlenül megy a feljutás.

– Nagyon köszönjük! – mondja a sofőr. – Az én nevem Gwen, ő pedig Riley.

– Én Lauren vagyok, ő pedig Ian – feleli Lauren. – Szálljunk be a kocsiba! Nagyon hideg van. – Lopva a Riley nevű nőre pillant, aki eddig egy szót sem szólt. Eltűnődik, mi baja lehet, mert valami határozottan nem stimmel vele.

MÁSODIK FEJEZET

Péntek 17:00

Beverly Sullivan a lába elé dobja útitáskáját, majd tekintete végigsiklik a szobán. Tökéletes. Pont, mint a brosúrán. Olyan régimódi luxus van itt, amihez nincs hozzászokva, úgyhogy körbe is jár a szobában, megérintve a dolgokat. Az antik, extra nagy franciaágyon halmokban állnak a párnák. A faragott ruhásszekrény gyönyörű, a vastag perzsaszőnyeg pedig biztosan egy vagyonba került. Odalép az ablakhoz, ami a szálloda bejárata felé néz. A havazás mindent leírhatatlanul szépségessé varázsolt. A frissen hullott hó mindig reményteli érzéseket kelt benne.

Elfordul az ablaktól, és bekukkant a hálóból nyíló fürdőszobába – fehér márvány és bolyhos fehér törölközők makulátlan oázisa. Ellenőrzi külsejét a díszesen kidolgozott tükörben a mosdószekrény fölött, majd elfordul. Miközben leül az ágyra, hogy tesztelje, azon kezd tűnődni, mi tarthat a férjének ilyen sokáig. Henry lent maradt a recepcióspultnál, hogy érdeklődjön a sífutási lehetőségekről meg isten tudja még miről, ő pedig feljött a szobába egyedül. Henry ragaszkodott hozzá, hogy ne várjon rá, jóllehet ő szívesen leült volna az egyik mélykék bársonyfotelba vagy kanapéra a kőkandalló körül a lobbiban, amíg a férje a felszerelésekkel kapcsolatban fontoskodik. De nem akart ebből problémát csinálni. Próbál nem csalódott lenni. Időbe fog telni a férjének, mire elkezd lazítani. De úgy tűnik, ő inkább mindenféle programokat keres, amikkel kitöltheti a hétvégéjüket, miközben Beverly mást sem akar, mint lelassítani, és egyszerűen csak együtt lenni. Szinte olyan, mintha a férje kerülné a vele való együttlétet, mintha egyáltalán nem is akarna itt lenni.

Tudja, hogy a házassága… el lett hanyagolva. Azt nem állítaná kifejezetten, hogy bajban van. De dolgozniuk kell rajta. Elsodródtak egymástól, kezdték magától értetődőnek venni a másikat. Ő maga is hibás ebben. Hogyan képes egy modern házasság túlélni mindazokat az erőket, amik összefognak, hogy szétszakítsák? A túlzott egyhangúság, a családi élet sivársága, a számlák fizetése, a gyereknevelés. Két teljes idős állás és a véget nem érő teendők. Beverly nem tudja, hogy egy hétvégi kiruccanás egy kellemes kis vidéki, távoli helyen változtatni fog-e a dolgokon, de kezdetnek nem rossz. Kezdetnek, ami biztosan nem jött volna el, ha otthon maradnak. Kétségbeesetten szükségük van egy esélyre, hogy újra egymásra hangolódhassanak, hogy emlékezzenek, mit is szeretnek a másikban. Távol a civakodástól és a dacos tinédzserektől, akik a figyelmüket követelik, és leszívják az energiáikat. Beverly felsóhajt, és magába roskad; azt kívánja, bárcsak ne veszekednének annyit a gyerekek miatt. Reméli, hogy itt majd át tudják beszélni a dolgokat anélkül, hogy félbeszakítanák őket, anélkül a felszín alatt áramló, állandó és kimerítő feszültség nélkül.

Enyhe nyugtalansággal mereng, vajon hogyan fog alakulni a hétvége, és hogy bármi megváltozik-e, mire hazatérnek.

Henry Sullivan a recepcióspult közelében téblábol, a főlépcsőtől balra található lobbiban. A kandallóban égő fahasábok illata a karácsonyra emlékezteti őt kisfiúként. Megnézeget néhány fényes papírú szórólapot, amik helyi éttermeket és látnivalókat reklámoznak. Habár a „helyi” talán egy kicsit túlzás. Idefent elég messze vannak a dolgoktól. Ekkora hóban sajnos úgy tűnik, amúgy is túl nehézkes lenne bárhova is menni, de a fiatal férfi a recepción azt mondta, hogy holnap már dolgozni fognak a hókotrók, úgyhogy rendben lesznek az utak. Henry a mobiltelefonját piszkálja a nadrágzsebében. Idefent nincs térerő, amire nem számított. Beverly ezt nem említette. Érzi is, hogy belehasít a bosszúság.

Nem biztos benne, miért is egyezett bele ebbe a hétvégi kiruccanásba, leszámítva talán a bűntudatot. De máris bánja az egészet; csak haza szeretne menni. Egy pillanatra ártatlanul elábrándozik, mi lenne, ha visszaszállna a kocsijába, és itt hagyná a feleségét. Vajon meddig tartana neki, mire észrevenné, hogy elment? Mit tenne? Gyorsan elhessegeti ezt a fantáziaképet.

A neje mostanában egyre boldogtalanabbnak látszik, de Henry azzal nyugtatja magát, hogy erről nem csak ő tehet. Hanem a gyerekek is. A munkája. A fenyegető középkorúság. Vastagodó derékvonala. Minden. De az egyik ember nem lehet felelős a másik boldogságáért. Ő maga felelős a sajátjáért. Henry nem teheti őt boldoggá.

Ugyanakkor Henry mégsem ennyire tapló. Tudja, hogy ez nem ilyen egyszerű. Valaha szerette őt. Ő a gyermekei anyja. Csak egyszerűen már nem szerelmes belé. És fogalma sincs, hogy mit tegyen ez ügyben.

Dana Hart dobogva leverdesi a havat Stuart Weitzman csizmájáról a bejárat előtt, majd elismerően körbenéz a lobbiban. Az első dolog, ami szemet szúr neki, az a központi főlépcsősor. A korlátpillér és maga a korlát is aprólékosan faragott, fényesre lakkozott, sötétbarna fából készült. A lépcsőfokok szélesek, közepükön sűrű szövésű, virágmintás futóval. Még a szőnyeget helyén tartó rézrudak csillogását is rögtön kiszúrja. Igazán lenyűgöző, márpedig manapság nem könnyű lenyűgözni Danát. A lépcsősor Scarlett O’Harára emlékezteti őt az Elfújta a szélben, vagy talán Norma Desmondra az Alkony sugárútban. Az a fajta lépcsősor ez, mely kedvéért magadra öltöd a legjobb hosszú estélyidet a méltó belépőhöz, gondolja Dana. Foroghat a kamera! Sajnos nem hozott magával estélyi ruhákat. Milyen kár, hogy veszendőbe megy egy ilyen pompás lépcsősor, gondolja. Következőnek a nagy kőkandallót veszi észre a lobbi bal oldalán; körülötte sok kényelmesnek látszó kanapé és fotel van elrendezve lazsáláshoz, társalgáshoz, néhányuk mélykék bársonyba, a többi sötétbarna bőrbe burkolva, kis asztalkák társaságában, rajtuk hangulatos lámpákkal. A falakat félig a padlótól sötét faborítás fedi. Egy gyönyörű perzsaszőnyeg takarja a sötét fapadló egy részét, amitől minden lakályosnak, ám drágának érződik, pontosan, ahogy Dana szereti. A feje felett egy csillár ragyog. A fatüzelésű kandalló illata a Matthew családi kúriájában töltött felhőtlen napokra emlékezteti. Mélyen beszívja a levegőt, és elmosolyodik. Igazán boldog nőnek mondhatja magát. Nemrég jegyezték el, és most egy hétvégi légyotton vehet részt a férfival, akihez hozzá fog menni. Minden csodálatos, beleértve ezt a bájos hotelt is, amit Matthew talált nekik.

Párja kitette őt a bejárat előtt, amíg leparkol. Egy perc, és itt is lesz a csomagjaikkal. A kandalló mellett elhaladva Dana átkel a lobbin a régimódi recepcióspult felé, a lépcső bal oldalán. Itt minden patinásan csillog-villog a kortól és a jó bútorfényezőtől. Egy fiatal férfi van a pult mögött, egy másik, idősebb – nyilván vendég – pedig nekitámaszkodik, átlapozva néhány brosúrát. Felpillant, amikor meglátja őt. Egy másodpercre megdermed, csak bámulja, majd feszélyezetten elmosolyodik, és félrekapja a tekintetét. Dana már hozzászokott ehhez. Általában ilyen hatással van a férfiakra. Mintha, amikor meglátnák, egy percre nem hinnének a szemüknek. Nem tehet róla.

A fiatal férfi a pult mögött szinte észrevehetetlen fáziskéséssel konstatálja a jelenlétét, kétszer is rápillantva. Dana már ehhez is hozzá van szokva.

– Dana Hart vagyok. Foglalásunk van a vőlegényemmel Matthew Hutchinson néven.

– Igen, hogyne! – mondja a fiatal férfi gördülékenyen, majd a nyilvántartásra néz.

Danának feltűnik, hogy a vendégek becsekkolásához egy régi szállodai jegyzéket használnak – milyen bájos – számítógépes rendszer helyett. A pult mögött a fal mentén kis farekeszek sorakoznak a szobakulcsoknak.

– A százegyes a szobájuk. Fel a lépcsőn az első emeletre, majd jobbra – mondja neki a fiatalember.

Hideg széllökéssel kinyílik mögötte az ajtó, mire Dana megfordul, és Matthew-t találja ott, mindkét kezében egy-egy táskával, kabátján és sötét haján finom rétegnyi porhóval. Odasétál Dana mellé, aki lesöprögeti a havat a vállairól; Dana élvezi a birtoklásnak ezeket a kis demonstrációit.

– Isten hozta önöket Mitchell fogadójában! – mondja a fiatal férfi a pult mögül, mosolyogva nyújtva át egy nehéz sárgaréz kulcsot. Dana most veszi észre, hogy milyen vonzó pasas. – Vacsora hét és kilenc között van az étkezőben. Előtte pedig italokat szolgálunk fel a lobbiban. Kellemes időtöltést nálunk!

– Köszönjük, meglesz! – feleli Dana vőlegénye, kacéran rápillantva menyasszonyára. Dana felvonja tökéletesen formált szemöldökeit, így jelezve neki, hogy viselkedjen rendesen mások előtt.

Matthew ismét felkapja a táskákat, és követi Danát a széles lépcsősoron. Feltűnik neki, hogy nincs lift. Ez egy kis szálloda. Körültekintően is választotta. Olyan helyet akart, amely csendes és meghitt, hogy eltölthessen egy kis időt Danával még az esküvő őrülete előtt, amit szíve szerint úgy, ahogy van, ki is hagyna. Azt kívánja, bárcsak elszökhetnének valami elbűvölő helyre a Karib-tengeren. De egy hatalmas vagyon új-angliai várományosa nem tehet ilyet. Össze is törné vele az édesanyja szívét, meg az összes nagynénijét, erre pedig nem áll készen. És tudja, hogy Dana, annak ellenére, hogy néha őt is kikészíti a tervezéssel, a találkozókkal és a milliónyi részlettel járó stressz, ami egy ilyen esküvő elengedhetetlen tartozéka, valójában elég izgatott a dolog miatt. De mostanában hajlamos volt az érzelmi kitörésekre. Úgyhogy ez a kis szünet jót fog tenni mindkettejüknek a tavaszi esküvőjükhöz vezető utolsó nagy roham előtt.

A vastag szőnyeg elnyeli lépteik zaját, úgyhogy szinte tökéletes csendben sétálnak fel a lépcsőn az első emeletre, majd még néhány lépést a folyosón a 101-es szobáig. Egy ovális rézlemezke van az ajtón a belegravírozott számmal és egy régimódi kulcslyukas zár.

Matthew kinyitja, majd kitárja az ajtót Dana előtt.

– Csak utánad!

Dana belép, és elismerően mosolyog.

– Szép – jegyzi meg. Szembeperdül Matthew-val, ahogy a férfi határozottan becsukja maguk mögött az ajtót.

Átkarolja menyasszonyát, és azt mondja:

– Te vagy szép! – Megcsókolja őt, amíg Dana végül játékosan el nem tolja magától.

Dana kibújik a kabátjából. Matthew is ugyanezt teszi, és felakasztja őket a ruhásszekrénybe. Együtt vizsgálják meg a szobát. Az ágy természetesen hatalmas franciaágy, az ágynemű pedig első osztályú, ahogy Matthew nyugtázza. A párnákon egy-egy különcsomagolt csokoládé hever. A fürdőt nyilvánvalóan két személynek szánták, és egy jégbe hűtött vödörben pezsgő pihen egy kis asztalon az ajtó közelében, üdvözlőcédulával. Az ablakok az épület előtti kiterjedt pázsitra néznek, a hó súlyától terhelt fákkal és a főútra levezető hosszú, kanyargós bejáróval, amin szintén gyorsan gyűlik a hó. Fél tucat autó áll a gyep melletti parkolóban. A két szerelmes együtt, egymás mellett álldogál, és bámul ki az ablakon.

– Ez a nászutas lakosztály – mondja Matthew Danának –, ha még nem jöttél volna rá.

– Az nem jelent balszerencsét? – kérdezi Dana. – Lefoglalni a nászutas lakosztályt, amikor ez még nem is a nászutunk?

– Ó, én nem hiszem.

Figyelik, ahogy egy autó küzdi fel magát bátran a bejárón, majd fordul be lassan a parkolóba. Négyen szállnak ki belőle. Három nő és egy férfi. Matthew az orrával megcirógatja Dana nyakát, és azt mondja:

– Mit szólnál egy szundításhoz vacsora előtt?

Ian Beeton ledobja magát az egyik kandalló melletti fotelba a lobbiban, amíg Lauren bejelentkezik, és elkéri a kulcsot a szobájukhoz. Nem bánna egy italt. Eltűnődik, merre lehet a bár. Az étkező a lobbitól jobbra nyílik – az üvegajtajai nyitva is vannak, úgyhogy látja a fehér abrosszal megterített asztalokat. Egész bájos a hely. Ránézésre valószínűleg sok kis szoba, folyosó és zegzug található benne; nem úgy, mint egy tipikus modern hotelben, amit a hatékonyság és a maximális haszon érdekében építettek.

Figyelmét a két nő felé fordítja, akiket megmentettek. Gwen, a sofőr épp a kulcsot kapja a szobájukhoz. Úgy tűnik, osztozni fognak rajta. Ian figyeli őket, ahogy együtt mennek fel a lépcsőn. Hagyja, hogy elkalandozzanak a gondolatai.

Lauren érkezik mellé, és tartja ki elé a kezét.

– Készen állsz felmenni?

– Persze.

– Vacsora héttől kilencig lesz az étkezőben, de előtte koktélozhatunk idelent – tájékoztatja őt Lauren.

– Helyes! Mire várunk?

– A második emeleten vagyunk.

Ian feláll, és felemeli a táskákat, aztán követi Laurent a lépcsőn. Nagyon csendesnek tűnik a hely. Talán a hó miatt, vagy a vastag szőnyeg teszi, esetleg a lágy fényű világítás, de minden olyan tompának és félhomályosnak hat.

– Nem vettél észre valami furcsát azon a Riley nevű nőn? – suttogja Lauren, miközben felfelé másznak a díszesen kidolgozott lépcsősoron.

– Elég zaklatottnak látszott – ismeri el Ian.

– Egész idő alatt nem szólt egy szót sem. Mármint, csak becsúsztak egy árokba. Tényleges kár nem történt.

– Lehet, hogy volt már korábban autóbalesete.

– Lehet. – Amikor elérik a második emeletet, Lauren odafordul hozzá, és azt mondja: – Szörnyen feszültnek tűnt. Furcsa érzésem támadt tőle.

– Ne is gondolj rá! – feleli Ian, hirtelen megcsókolva őt. – Gondolj rám!

HARMADIK FEJEZET

Péntek 17:30

Gwen leül az ágyra az ajtótól legtávolabb – a második emeleten kaptak szobát két franciaággyal, ahogy kérték –, és aggódva figyeli Riley-t. Látta, hogy az a nő, Lauren is rajta tűnődik.

Most először döbben rá, hogy Riley-nak talán mégsem rá van most szüksége. Gwent is kezdi megfertőzni Riley csendes rémülete ahelyett, hogy Riley-t nyugtatná meg Gwen higgadt gyakorlatiassága. Mindig is Riley volt az erősebb személyiség; valószínűleg már hamarabb is rájöhetett volna, hogy inkább Riley lesz rá hatással, mint fordítva. Gwen máris azon kapja magát, hogy bepillant a sötét sarkokba, megriad a váratlan zajokra, és azt képzeli, hogy rossz dolgok történnek. De talán csak azért, mert idegen helyen vannak, és a szálloda ódon atmoszférája sem segít.

– Esetleg kicsit felfrissíthetnénk magunkat, aztán lemehetnénk egy italra vacsora előtt – javasolja Gwen.

– Persze – válaszolja Riley egykedvűen.

Sápadt, hosszú szőke haja pedig petyhüdten lóg az arca körül. Nyoma sincs annak az elevenségnek, amilyen régen volt. Egykor gyönyörű volt, de most nehéz rá úgy gondolni. Micsoda rémes gondolat, eszmél rá Gwen. Reméli, hogy az a szépség még vissza fog térni. Gwen esdeklőn néz rá.

– Tudom, hogy nehéz időszakon mész keresztül. De muszáj próbálkoznod.

Riley vet rá egy pillantást; talán bosszúság vagy sértettség csillan a szemében. Vagy harag. Gwenben is felizzik kicsit a saját haragja, és hirtelen arra gondol, hogy hosszú hétvége lesz, ha oda kell figyelnie mindenre, amit mond. De azonnal emlékezteti is magát, hogy Riley az egyik legjobb barátja. Tartozik neki. Segíteni akar rajta, hogy újra talpra tudjon állni; vissza akarja kapni az ő ragyogó, életvidám barátját. Megint irigykedni akar rá – fogalmazódik meg benne –, mint régen.

– Hadd fésüljem meg a hajadat! – kéri Gwen.

Feláll az ágyáról, és áttúrja Riley táskáját a hajkeféjéért. Aztán leül mögötte az ágyra, és hosszú, nyugtató simításokkal elkezdi fésülni a haját. Ahogy ezt teszi, látja, hogy Riley vállai kezdenek kicsit ellazulni. Végül azt mondja:

– Tessék! Tegyél fel egy kis rúzst! Én is fogok. Aztán lemegyünk, és eszünk valamit. Utána meg visszajöhetünk ide, és tartunk egy csendes, beszélgetős estét, mint régen. Vagy olvashatunk is, ha azt szeretnéd. – Ő is hozott magával pár könyvet. Nem lenne ellenére belemenekülni egybe. Messze nem tökéletes a saját élete sem.

A szálloda nyugati oldalán egy folyosó fut végig a recepciótól, utcafronti és hátsó szobákra osztva a hotel nyugati szárnyát. A folyosó végén egy bár van, de amikor David Paley bedugja a fejét, a helyiség üres. Az ajtótól jobbra helyezkedik el maga a bár, italosüvegek lenyűgöző sorával, de a pult mögött nem áll senki, aki kiszolgálhatná őt. A szoba ugyanazzal az ízléses, sötét fával van burkolva, mint a lobbi. A bárral szemközt, a szoba másik oldalán egy kandalló áll csinos kis kandallópárkánnyal, a kandalló fölött pedig egy olajfestmény lóg – sötét, mélabús tanulmány egy férfiról, aki fácánt tart a lábánál fogva. Az ablakok az épület előtti gyepre néznek. A kandalló előtt kis asztalok és régi, kényelmes bőrszékek csoportja áll. Ez egy férfitársalgó. David eltűnődik, érdemes-e maradnia, és remélni, hogy felbukkan egy pultos, vagy térjen-e vissza a lobbiba, és kérjen egy oda kihozott italt. Kicsit gyámoltalan tud lenni az ember, ha egyedül utazik. Végül leül egy bőr karosszékbe a kandallónál, jóllehet egyelőre még nem is ég benne a tűz, vár néhány percet, majd feltételezve, hogy nem fog jönni senki, visszavándorol a lobbiba. Ott sincs senki; a fiatal férfi, aki korábban a recepcióspult mögött állt, most eltűnt. David rácsap a régimódi csengőre a pulton. Az éles csilingelés hangosabb, mint várta, úgyhogy kicsit össze is rezzen. Ugyanaz a korábbi fiatalember siet ki a pulthoz, a mögötte futó, lépcső melletti folyosóról előbukkanva.

– Bocsásson meg, hogy megvárattam! – szabadkozik. – Kicsit személyzet híján vagyunk az időjárás miatt – mosolyodik el bocsánatkérően.

– Azon tűnődtem, kaphatnék-e egy italt.

– Természetesen! Itt fogjuk felszolgálni a lobbiban. Pár percen belül hozom is velük a zsúrkocsit.

– Az remek lesz – mondja David beleegyezően. Ő csak egy italt akar, egy kényelmes széket és meleg tüzet. Aztán pedig finom vacsorát és mély, zavartalan alvást.

Leül, és eltöpreng, vajon ki csatlakozik majd hozzá. Hamarosan hallja is a kerekek zörgését és a poharak csilingelését, úgyhogy felpillant, és látja, amint a fiatalember egy jól megpakolt zsúrkocsit tol a lobbiba. A szokásos bárszortiment foglal helyet rajta, valamint egy koktélshaker, egy vödör jég, számos gyümölcslé és díszítőelem, minőségi likőrök és különféle poharak. Alul borosüvegek és egy pezsgősvödör tele jéggel, amiből kikandikál egy üveg fóliába csavart nyaka.

– Mit adhatok? – kérdezi a fiatalember.

Igazából csak egy kölyök, gondolja David. Nagyon fiatalnak néz ki. Huszonegynek, talán.

– Hogy hívják? – kérdezi David.

– Bradley – érkezik a válasz.

– Elég idős már ahhoz, hogy alkoholt szolgáljon fel New York államban, Bradley? – csipkelődik David.

– Idősebb vagyok, mint amennyinek kinézek – vigyorog Bradley. – Huszonkettő.

– Akkor egy gin-tonikot kérek szépen – feleli David, visszamosolyogva.

Bradley szakszerűen elkészíti az italt. Miközben David figyeli őt, mozgást észlel a szeme sarkában, mire felnéz. Egy fiatalnak mondható párocska jön lefelé a lépcsőn.

– Ó, nézd! – mondja a férfi, megpillantva a zsúrkocsit. Elmosolyodik, és a hatás kedvéért még a tenyerét is összedörzsöli.

David önkéntelenül is észreveszi a mosolyát. Azonnal kedvelhetővé varázsolja a pasast. Magas és nyurga, borzas barna hajjal és egynapos borostával – laza típus farmernadrágban és kockás ingben, de David gyanítja, hogy bárhol tudná viselni ezt a stílust. David örül, hogy látja; ráférne némi könnyed társalgás, ami elterelné a gondolatait. A vele lévő nő attraktív, de nem annyira kirívóan, mint az a nő, aki nemrégiben haladt el David mellett a lépcsőn. Egy pillanatra elmereng, hogy itt mindenki a párjával jött-e.

– Nem bánja, ha csatlakozunk önhöz? – kérdezi a férfi.

– Egyáltalán nem – feleli David.

– Én Ian vagyok – mondja a férfi, és kinyújtja a kezét.

Utána a mellette álló nő is kinyújtja a kezét, és bemutatkozik.

– Én pedig Lauren.

– Örvendek a találkozásnak! David.

– Kicsit üresnek tűnik – mélázik Lauren, körbenézve.

Bradley bólint, és azt mondja:

– A szálloda nincs tele. Tizenkét vendégszobánk van, de ezen a hétvégén csak hat foglalt. Volt néhány lemondásunk a havazás miatt. És a személyzetünk egy része, például a pultos és a takarítónő nem tudtak feljutni. De én itt vagyok, úgyhogy minden rendben. – Összekulcsolja a kezét. – Tudok egyet s mást az italkeverésről – teszi hozzá spontán. – A pultosunk tanítgatott.

– Kiváló! – mondja Ian. – Csinálna nekem egy whisky-szódát?

– Természetesen!

– Én pedig egy Manhattan koktélt kérek – mondja Lauren.

– A séfnek sikerült beérnie? – kérdezi Ian. – Mert már éhen halok.

Bradley felvonja az egyik szemöldökét.

– Ne aggódjanak! Az apám a szakács. Ez a hotel családi vállalkozás. Mi itt is lakunk helyben, a folyosó végén a bár után van a lakásunk – biccent a folyosó felé. – Ketten elvileg simán elboldogulunk, amíg letisztítják az utakat. Habár a vacsora ma este inkább büféjellegű lesz.

Egy szélroham csapódik mérgesen az ablakoknak. A vendégek ösztönösen a hang felé fordulnak.

– Idefent előfordul néhány morcosabb vihar – jegyzi meg Bradley.

David most észreveszi, hogy egy idősebb férfi jelenik meg a lobbiban. A kötényből ítélve a konyhából jött, ami bizonyára az étkező mögött lehet. Bradley apja.

– Isten hozta önöket! – mondja. – James Harwood vagyok, a szálloda tulaja. És a szakács – teszi hozzá. – És ne aggódjanak, ígérem, hogy nagyon jó gondjukat fogjuk viselni, bármilyen legyen is az idő.

David felméri a férfit. Magabiztos aurája van, olyasvalakinek tűnik, aki biztos benne, hogy beváltja az ígéretét. Nyilvánvalóan nagyon sikeresen vezeti a hotelt; büszke a létesítményére, és ez meg is látszik. Egy percre elcseveg velük, aztán visszatér a konyhájába.

David ismét kényelembe helyezi magát a székében, megint bizakodón nézve a hétvége elé.

Lauren figyeli Iant, ahogy elbűvöli a tűznél üldögélő férfit. Ian mindenkivel megtalálja a közös hangot. Máris kiderítette, hogy David büntetőjogi védőügyvéd New York Cityből. Most épp néhány esetével kapcsolatban próbálja őt szóra bírni.

– Melyik volt a legérdekesebb ügye, amin dolgozott? – kérdezi Ian kíváncsian.

– Mindegyik eset érdekes – válaszolja az ügyvéd, enyhén kitérő mosollyal.

– Van köztük olyan, amiről olvashattunk az újságban? – kérdezi Lauren.

– Meglehet.

Ebben a pillanatban Lauren érzékeli, hogy valaki jön le a lépcsőn, úgyhogy felnéz, hátrapillantva a válla fölött. Látja, hogy Gwen és Riley azok. Az ügyvédet is azon kapja, hogy őket figyeli, amint lefelé tartanak. A két nő odasétál hozzájuk, és együtt leülnek egy kanapéra a tűzzel szemben. Gwen bátortalanul rájuk mosolyog; Riley nem néz senkire. De Bradley már ott is van az italokkal, hasznos elterelést biztosítva. Mindketten egy pohár merlot-t kérnek, majd némaságba burkolóznak.

Gwen egész máshogy fest kötött sapkája és téli pufidzsekije nélkül, gondolja Lauren. Filigrán termetű, karcsú, fényes fekete haja pedig éles kontrasztban áll krémfehér bőrével. Riley magasabb, az ő szőke haja viszont plöttyedten hull a vállaira. Betegesnek látszik Gwen mellett.

Ian nem hagyja annyiban a dolgot Daviddel, az ügyvéddel.

– Védett már gyilkosokat? – kérdezi. Lelkesedése végül vonakodó mosolyt csal az ügyvéd arcára.

– Igen, védtem. – David körbelögyböli italát a poharában. – Sokat.

– Gyerünk már, meséljen róla!

– Ne is törődjön vele! – veti közbe Lauren. – Azt hiszem, túl sok bűnügyi műsort néz.

– Nem mindig olyan, mint a tévében – mondja az ügyvéd.

– Hogy érti? – kérdi Lauren, észrevéve a férfi lefelé konyuló száját.

David megvonja a vállát.

– A tévében általában igazságot szolgáltatnak. De a való életben nem mindig alakul így.

– Tehát úgy érti, hogy védőügyvédként túl jól végzi a munkáját? – veti fel Ian, mire mindenki felnevet.

Lauren hallja, hogy a két nő most már sutyorog valamiről, de azt nem hallja, hogy mit mondanak. Nagyon halkan beszélnek.

– Megteszek minden tőlem telhetőt – feleli az ügyvéd.

– Hogy csinálja? – kérdezi tőle Lauren. – Hogyan tudja összeegyeztetni a munkáját a lelkiismeretével? Hogy olyasvalakit véd, akiről tudja, hogy bűnös lehet valami rettenetes dologban? – Aztán sietősen hozzáteszi: – Elnézést! Nem áll szándékomban ítélkezni.

David Paley lenéz szinte üres poharára, és elgondolkozik, hogyan is válaszoljon. Sokszor feltették már neki ezt a kérdést. Védőügyvédként nagyon sikeres. Emberként – ebben már nem olyan biztos. Partnerei a cégnél már javasolták neki, hogy vegyen ki egy kis szabadságot, esetleg utazzon el. De nincs kivel utaznia. Már nincs többé felesége. És míg az utazgatás a nagyvilágban ideig-óráig elterelné a figyelmét, nem töltené be a lelkében támadt űrt. Határozottan megviselte, hogy a karrierje nagy részét gyilkosok sikeres védelmezésével töltötte. De már készen is áll a válasszal Lauren kérdésére. Tudja, hogy mit mondjon, még ha ő maga nem is feltétlenül hisz benne.

– Védőügyvédként én is csak végzem a munkámat. A mi jogrendszerünkben mindenkit megillet az ártatlanság vélelme, amíg be nem bizonyosodik a bűnössége. Az én munkám az, hogy legjobb tudásom szerint képviseljem bármelyik vádlottat. – Aztán még hozzáteszi: – Ha az ügyvédek egyszerűen megtagadhatnák, hogy képviseljenek valakit a saját finnyásságuk vagy lelkiismeretük okán…

Lauren feszülten hallgatja őt.

David ismét megvonja a vállát.

– Nos, védőügyvéd nélkül nem működne a rendszer. – Kortyol egy nagyot az italából. Ez mind nagyon jól hangzik. – A teljes képet kell nézni – teszi hozzá. De azt már nem említi nekik, hogy milyen nehéz is tud ez lenni.

Most veszi észre, hogy a kicsit távolabb ülő két nő is figyelmesen hallgatja őt a kanapéról. A sötét hajút szolidan vonzónak találja, aki intelligens, méricskélő tekintettel néz rá. David szeretne is beszélgetni vele. Talán ez a hétvége mégis sikeresen eltereli majd a gondolatait.

Gwen a tűznél ülő ügyvédet nézi. Idősebb nála, talán negyven körüli lehet; rövid, sötét haja már kezd őszülni a halántékánál. Jóképű – vonzó és kedves az arca –, és egyfajta bánatos mosolya van, ami tetszik Gwennek. Ahogy a hangja, annak csengése is – erőfeszítés nélkül tölti be a teret, valószínűleg a sokévnyi tárgyalótermi beszédnek köszönhetően. Magabiztos, laza aura lengi körül, amit Gwen szintén vonzónak talál. Ő egy modern fiatal nő. Feministának tartja magát. De sosem volt különösebben biztos magában; ez egy olyan tulajdonság, amit csodál – akár irigyel is – másokban. Erős és független szeretne lenni, mint Riley. Nos, mint Riley volt régen. Rápillant a barátnőjére. De nézzük csak meg, hova juttatta ez őt.

Riley úgy nyakalja mellette első pohár borát, mint a vizet egy forró napon. Vagy mintha feleseket dobna be a srácokkal. Mindig is rutinos ivó volt. Gwen még alig nyúlt a saját italához, de most kortyol belőle egy nagyot. Riley mintha magához térne félkatatón állapotából, hogy odaintsen a fiatalembernek a zsúrkocsival, és azt mondja:

– Kaphatnék még egyet?

– Természetesen!

– Köszönöm! – feleli Riley. És le is dönti az egészet. Erre mindenki elnémul, őt figyelve, Gwen pedig kényelmetlenül és kínosan érzi magát. Nem akarja, hogy Riley felhívja magára a figyelmet. Azt sem akarja, hogy lerészegedjen; fogalma sincs, hogy mit művelne úgy, hogy hogyan viselkedne. Riley mindig is szórakoztató volt becsiccsentve, igazi partiarc, de Gwen most nem tudja, hogy mire számíthat. Riley annyira megváltozott, mióta legutóbb visszajött Afganisztánból. Néha magába zárkózik, és csak bámul a semmibe. Máskor meg ingerlékeny, és egy kicsit még agresszív is. És nyugtalan energiáinak időnkénti megnyilvánulásai – az izgés-mozgása, az, ahogyan a tekintetét kapkodja folyton körbe – máris kezd Gwen idegeire menni. Véletlenül összenéznek az ügyvéddel, mire Gwen gyorsan elkapja a tekintetét.

Már bánja, hogy javasolta ezt a hétvégi kiruccanást. A kocsija egy árokban hever, mérföldekre innen. A vontatócég azt mondta, hogy másnap reggelig nem fogják tudni kiszedni onnan. Addigra meg valószínűleg már annyira el fogja lepni a hó, hogy meg sem találják.

Közelebb hajol Riley-hoz, és odasúgja:

– Talán le kellene lassítanod.

NEGYEDIK FEJEZET

Dana kibújik a takaró alól, elhessegetve Matthew utánanyúló kezét, de cserébe rámosolyog.

– Le kellene mennünk. Nem vagy éhes?

– Most, hogy mondod – feleli Matthew vidáman, és ő is kikel az ágyból.

Dana egyszerű, de elegáns szabású ruhát ölt gyorsan magára. Jól áll neki minden, amit visel. Kegyes volt hozzá a genetika, most pedig pénze is van rá, hogy a legtöbbet hozza ki az adottságaiból.

Matthew melegszívű, nagylelkű férfi, úgyhogy Dana nagyon is szerelmes belé. Persze a pénze sem árt. Dana gyakran gondol rá, hogy milyen szerencsés, hogy milyen szörnyű lehet a legtöbb nőnek – szűkös büdzsével férjhez menni és gyerekeket nevelni.

Nagyon is tisztában van vele, hogy Matthew-val aranyéletük van. Nem fog ezért szabadkozni. De biztosan nem is fogja senkinek beledörgölni az orrát. Tudja ő, hogy milyen akarni – kétségbeesetten akarni – dolgokat, amiket nem kaphat meg. Azoknak, akik nem tudják, kicsoda Matthew, ők csak egy jómódú, sikeres párnak tűnhetnek. De Matthew gazdag családból származik, dúsgazdagból.

– Kész vagy? – kérdezi Matthew, miközben Dana berakja a második fülbevalóját is. Az antik öltözködőasztalkánál ül, a tükörben nézve vőlegényét, ahogy mögötte áll. Nagyon romantikusnak érzi a szituációt.

– Miért nincs már a hölgyeknek ilyen öltözködőasztalkája? – kérdi Dana.

– Nem tudom. Pedig kellene – feleli Matthew, visszanézve rá a tükörben, és gyengéden megérintve hosszú hajának egy fürtjét.

– Vacsora után üldögélhetnénk itt a tűz előtt, és megihatnánk a pezsgőt, amit hagytak nekünk – javasolja Dana. Arra gondol, milyen kellemes lesz kettesben itt lenni, ebben a tökéletes szobában a tűz fénye mellett, miközben a hó még mindig hullik, elcsendesítve a külvilágot. Mennyire távolinak érzi most a hétköznapi életüket.

Matthew becsukja maguk mögött az ajtót, és zsebre teszi a kulcsot.

Amikor a lépcsőfordulóhoz érnek, és a látóterükbe kerül a lobbi, látja, hogy vendégtársaik egy kis csoportja már össze is gyűlt. A fiatalember, aki korábban a recepcióspultnál volt, most italokat kever, és fesztelenül cseveg a tűz közelében ücsörgő maroknyi emberrel.

– A bár zárva van ma este – tájékoztatja őket a fiatalember, ahogy leérnek a lépcső aljára, és megközelítik a csapatot. – Hiányzik a pultosunk, úgyhogy ezzel kell beérnünk. Remélem, nem jelent problémát!

– Egyáltalán nem gond – biztosítja őt mosolyogva Matthew, kezét Dana derekán nyugtatva. Elég otthonosnak látszik ez az elrendezés. Leülnek a kanapéra egy párral szemben, akik hasonló korúnak tűnnek, mint ők. Egy kicsivel idősebb férfi is jelen van, látszólag egyedül, és két nő, akik szintén egy kanapén osztoznak a tűzzel szemben.

– Mit adhatok? – érdeklődik a fiatalember, elismerően mosolyogva Danára.

– Egy vodka Martinit, legyen szíves! – feleli Dana.

– Nekem egy skót whiskyt jéggel, köszi! – mondja Matthew.

– Bradley vagyok – mutatkozik be a fiatalember.

– Én pedig David – mondja az egyedül lévő férfi.

– Büntetőjogi védőügyvéd – teszi hozzá a vele szemben ülő pasas. – Én Ian vagyok, ő pedig itt Lauren. – Lauren rámosolyog.

– Engem Matthew-nak hívnak, ő pedig a menyasszonyom, Dana – csatlakozik Matthew.

Ian előrehajol, és a kanapén ülő nőkre mutat.

– És ők ketten Gwen és Riley.

Gwen biccent, és szemérmesen elmosolyodik; Riley odanéz, és a létező legkurtább mosolyt villantja rájuk, mielőtt elfordulna, hogy a tüzet bámulja.

– Egy árokban találtunk rájuk, nem messze innen – teszi hozzá mosolyogva Ian.

Barátságosnak tűnik, gondolja Matthew. Valószínűleg könnyen lehet vele beszélgetni. Könnyen meg lehet kedvelni.

Gwen hálásan kapcsolódik be.

– Szerencsések vagyunk, hogy arra jöttek, különben még mindig odakint lennénk, mostanra már valószínűleg halálra fagyva. – A szél megzörgeti az ablakokat, mintha aláhúzná, amit mondott. – Várnom kell a vontatóautóra, hogy reggel kihúzzák a kocsimat. Ma este már nyilván nem tudtak jönni, rémesek az utak.

– Mind szerencsések vagyunk, hogy időben ideértünk – mondja Matthew –, különben lehet, hogy el sem jutottunk volna idáig. Szerintem ez a vihar rosszabb, mint várták.

– Hát igen – kapcsolódik be Bradley is. – Néha én is elcsodálkozom az időjósokon. Édesapám mindig azt mondja, hogy hasznosabb kinézni az ablakon. A konyhában szól nála a rádió. A főutat lezárták, a mellékutakra meg azt mondják, hogy lényegében járhatatlanok. Néhány vendégünknek nem is sikerült feljutni ide, de őszintén szólva, ez nem is baj, mert a vihar miatt amúgy is munkaerő híján vagyunk.