Jodi Picoult

Nem ér a nevem

részlet

ATHENAEUM

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Jodi Picoult: By Any Other Name

All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form.

This edition published by arrangement with Ballantine Books, an imprint of Random House, a division of Penguin Random House LLC

Copyright © 2024 by Jodi Picoult

© Athenaeum, 2024

Hungarian translation © Novák Petra, 2024

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,

az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978 963 543 487 9

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Koronczai-Fekete Viktória

Szerkesztette: Molnár Eszter

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Borítóterv: Földi Andrea

Korrektor: Aranyossyné Bondi Judit

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Elyssa Samselnek és Kate Andersonnak,

fogadott lányaimnak és szeretett munkatársaimnak,

akik tehetséges dalszerzők,

de mindenekelőtt szenvedélyes és tettre kész nők

„…Jőjetek, halálos eszmék
Őrlelkei, forgassatok ki most
Nememből…”

Lady Macbeth, Macbeth

(Szász Károly fordítása)

„Nagy Isten! csak férfi volnék!… A piactéren falnám föl a szívét!”

Beatrice, Sok hűhó semmiért

(Mészöly Dezső fordítása)

„Kinek panaszkodjam? És hogyha szólnék,
Ki hinné el?”

Izabella, Szeget szeggel

(Mészöly Dezső fordítása)

„Szivem haragját nyelvem mondja el.
Hallgatva, a szívem ketté repedne”

Katalin, A makrancos hölgy

(Lévay József fordítása)

„Minden férj tudja meg:
Hogy nője is, mint ő, tud érzeni”

Emilia, Othello, a velencei mór

(Szász Károly fordítása)

Melina

2013. május

A Bard College-ban eltöltött időből Melina még évekkel később sem egy drámaíró szemináriumra vagy egy színházi gyakorlatra emlékezett legtisztábban, hanem az egyik antropológiaórájára. Egy nap az oktatójuk kivetített egy képet egy ősrégi csontról, amelyen huszonkilenc apró bemetszést ejtettek.

– A Lebombo-csontra az 1970-es években bukkantak rá egy barlangban, Szváziföldön, és megközelítőleg negyvennégyezer éves lehet – magyarázta a professzor asszony. – Ez egyébként egy pávián szárkapocscsontja, és egyben a legrégebbi ismert, ember által készített naptár. De kérdezem én: miféle ember használ huszonkilenc napos naptárat? – Az oktató mintha egyenesen Melina szemébe nézett volna. – A történelmet – szólalt meg lassan – a hatalmon lévők írják.

Utolsó egyetemi évének tavaszán Melina épp a témavezetője fogadóórájára igyekezett, ahogy minden héten tette. Bufort professzor a nyolcvanas években írt egy Elvágyódás című színdarabot, amelyet a legkiválóbb színműnek járó Drama Desk díjjal jutalmaztak, bemutatták a Broadwayn, sőt, még a legrangosabb Tony-díjra is jelölték. A professzor állította, hogy ő mindig is tanítani akart, és egy álma vált valóra, amikor kinevezték a Bard College színművészeti tanszékének élére, Melina azonban sejtette, hogy valójában azért maradt a tanításnál, mert a többi darabja az elsőénél jóval szerényebb sikert aratott.

Bufort professzor az ajtónak háttal állt, amikor Melina bekopogott, majd belépett az irodájába. Őszes haja kisfiúsan hullott a szemébe.

– Ó, a kedvenc mentoráltam! – üdvözölte Melinát.

– Én vagyok az egyetlen mentoráltja.

Melina lehúzta a hajgumiját a csuklójáról, és fekete haját laza kontyba fogta a feje búbján. Ezután a táskájába túrt, és előhúzta a két üveg csokoládés tejet, amelyeket a közeli pékségben vásárolt. Egy vagyonba kerültek, de egy héten egyszer mindig meglepte egy üveggel a professzort. A magas vérnyomásra szedett gyógyszere leszoktatta a férfit a korábbi rossz szokásaitól – az alkoholról és a dohányzásról –, és tréfásan azt mondogatta, hogy a csokis tej az egyetlen bűnös élvezet, ami megmaradt neki. Melina átnyújtotta az üveget, majd felemelte a sajátját, és koccintott vele.

– Maga a megmentőm! – sóhajtott a professzor, és jóízűen belekortyolt a tejbe.

Mint a legtöbb középiskolás színészpalánta, akinek a fejébe száll a dicsőség, miután szerepelt a Salemi boszorkányok és a Szentivánéji álom iskolai előadásain, Melina is azzal a feltett szándékkal jelentkezett a Bardra, hogy színésznek tanul. Miután azonban felvett egy drámaírói kurzust, rádöbbent, hogy a kiváló alakításnál csupán egy nagyszerűbb dolog létezik: ha te adod a szavakat a színész szájába. Ezek után egyfelvonásos darabokat kezdett írni különféle diákcsoportok számára. Nekiállt Molière-t és Mamet-t, Marlowe-t és Millert tanulmányozni. Olyan lázas igyekezettel szedte ízekre a darabjaik nyelvezetét és struktúráját, ahogy egy sakknagymester boncolgatja a partikat egy-egy újabb megmérettetés előtt, mert meggyőződése, hogy ez a siker kulcsa.

Írt egy modern Pygmaliont, amelyben az alkotó egy anyuka, aki szépségversenyekre nevezi be a kislányát, a szobor pedig JonBenét Ramsey, a híres gyermek-szépségkirálynő, ám Bufort professzor figyelmét a lány Godot-ra várva átdolgozása keltette fel igazán. Ez utóbbi egy politikai gyűlésen játszódott, ahol az összes szereplő megváltóként várja az elnökjelöltet, ő azonban soha nem jön el. A professzor felbiztatta Melinát, hogy küldje el a színdarabját több drámafesztiválra is, és bár a művét egyszer sem válogatták be a műsorba, Melina és a színművészeti tanszék összes hallgatója számára nyilvánvaló volt, hogy ő azon kevesek közé tartozik, akikre sikeres drámaírói karrier vár.

– Melina – fordult hozzá Bufort –, mihez kezd majd, miután megkapja a diplomáját?

– Nyitott vagyok a javaslatokra – felelte a lány abban a reményben, hogy mentora a következő pillanatban mesés állásajánlattal rukkol elő. Annyira nem volt naiv, hogy azt higgye, New Yorkban rendes munka nélkül, csak a drámaírásból megélne, és Bufort már korábban is beajánlotta őt ide-oda. Egyik nyáron gyakornokként dolgozott egy híres New York-i rendező mellett, aki egyszer jegeskávéval öntötte le a jelmeztervezőt, csak mert rosszul szegett fel egy ruhát, ebédidőben pedig rendszeresen magával cibálta az akkor még fiatalkorú Melinát a környékbeli bárokba, mert kedve támadt a pohár fenekére nézni. Egy másik nyáron Melina a Signature Színház kávézójában, majd a Second Stage büféjében kapott állást. Egy szó, mint száz, Bufort professzornak voltak kapcsolatai.

Ezt a szakmát a kapcsolatok működtetik.

– Ez nem javaslat – nyújtott át egy szórólapot Bufort. – Inkább nyomatékos kérés.

A szórólapon az állt, hogy a Bard College rövidesen egyetemi drámaíró versenynek ad otthont, a fődíj pedig egy garantált bemutató a Samuel French Egyfelvonásos Színházi Fesztiválon, amelyet kifejezetten az off-off-Broadway színházak, vagyis a száz férőhely alatti kis színházak számára rendeznek.

A férfi az íróasztalának támaszkodott, a lába egész közel került Melináéhoz. Letette a csokoládés tejét, keresztbe fonta a karját, és a lányra mosolygott.

– Szerintem megnyerhetné.

Melina a szemébe nézett.

– De…?

– De… – ismételte a professzor, aztán kérdőn vonta fel a szemöldökét. – Komolyan el kell mondanom? Már megint?

Melina a fejét rázta. A férfi mindig dicsérte az írói tehetségét, de gyakran kifogásolta, hogy hiába szépek az írásai, hiába hatnak a közönségre, érzelmileg sterilek. Mintha falat emelne a drámaíró és a színdarab közé.

– Maga igazán jó – ismerte el Bufort –, de egészen kiváló is lehetne. Nem elég a nézőközönség érzelmeire hatni. El kell hitetni velük, hogy nem véletlenül épp maga az, aki elmondja ezt a történetet. Hogy a történet mögött ott van a vérző szíve.

Pontosan ez volt a bökkenő: az ember szíve csak úgy vérezhet, ha megszenvedi a fájdalmas késszúrást.

Melina a pólója szegélyét gyűrögette, csak hogy ne kelljen Bufort szemébe néznie, mire a professzor ellökte magát az asztaltól, és a lány háta mögött kezdett köröket róni.

– Már három éve ismerem Melina Greent – kezdte, és közelebb lépett. – Mégsem tudok róla az égvilágon semmit.

Melina azt szerette leginkább a drámaírásban, hogy bárkinek a bőrébe belebújhatott, és megfeledkezhetett önmagáról, a Connecticutból származó zsidó lányról, aki a családja legmellőzöttebb tagjaként nőtt fel. Kamaszkorában az édesanyja halálos betegséggel küzdött, az apját pedig már akkoriban maga alá temette a küszöbönálló gyász. Melina idejekorán megtanulta, hogyan kerülje a feltűnést és hogyan gondoskodjon magáról.

Melina Greent senki nem akarta megismerni, legkevésbé maga Melina.

– A jó írás mélyre hatol az íróba és a nézőbe egyaránt. Melina, magában megvan a tehetség. Szeretném, ha erre a versenyre olyasvalamit írna, amitől… sebezhetőnek érzi magát.

– Igyekszem – fogadkozott Melina.

Bufort a lány két vállára tette a kezét, és finoman megszorította. Melina – mint mindig, amikor ilyesmi történt – most is azzal nyugtatta magát, hogy a professzor részéről ez semmit nem jelent. Ő így fejezi ki, hogy mellette áll és támogatja. Mint amikor a kapcsolatai révén szívességből munkát szerzett neki a városban. Bufort az apja lehetett volna; talán a korából adódóan nem figyelt úgy a határok tiszteletben tartására, ahogy a fiatalabb férfiak. Nem – gondolta Melina –, nem szabad a gesztusaiba semmi komolyabbat belelátni.

Bufort, mintha mindezt bizonyítani akarná, elengedte Melina vállát, és a csokoládés tejért nyúlt.

– Mutassa meg a legmélyebb félelmeit! – mondta.

Abban az évben Melina a legjobb barátjával, Andréval egy thai étterem fölött bérelt lakást. Andrét egy másodéves drámaíró szemináriumon ismerte meg, és hamar egymásra találtak, miután tökéletes egyetértésre jutva megállapították, hogy Thornton Wilder A mi kis városunk című darabja túlértékelt, a Carrie című musical alulértékelt, és hogy az ember kedvelheti Az operaház fantomját úgy is, hogy közben kellemetlennek találja a szexuális erőszak ábrázolását.

Amint Melina belépett az ajtón, Andre felpillantott a kanapéról, ahol éppen a Feleségek luxuskivitelben valóságshow-t nézte.

– Mel, a vacsorán gondolkodom. Mire szavazol? – kérdezte.

Andre volt az egyetlen, aki a becenevén szólította. Amikor megtudta, hogy a Melina név görögül édeset jelent, kerek perec kijelentette, hogy nem hajlandó mindig az arcába hazudni, amikor a nevén szólítja.

– Mik a lehetőségeim? – kérdezte Melina.

– Vaníliás keksz majonézzel vagy thai kaja lentről.

– Már megint?

– Te akartál az Aranyorchidea fölött lakni, mert itt olyan isteniek az illatok.

Egymásra néztek.

– Thai – mondták egyszerre.

Andre kikapcsolta a tévét, és Melina után sietett a lány szobájába. Már két éve éltek a lakásban, de Melina, Andréval ellentétben, még mindig nem pakolt ki a padlón szanaszét heverő dobozokból, nem akasztott képeket a csupasz falra, és nem erősített fényfüzért az ágy fejtámlájára.

– Nem csoda, hogy tök jól haladsz a melóiddal – motyogta Andre. – Gyakorlatilag egy cellában élsz.

Andrénak Melinához hasonlóan a drámaírás volt a fő szakja, de vele ellentétben ő még soha, egyetlen színdarabot sem fejezett be. Rendszerint eljutott a második felvonás végéig, amikor is úgy döntött, hogy átírja az elsőt, így aztán a folytonos újraírás miatt soha nem ért a végére. Az előző félév során a Lear király adaptációján dolgozott, amelyben egy fekete bőrű mátriárka azt próbálja eldönteni, melyik lánya érdemli meg, hogy rá hagyományozza a kolbászos-garnélás gumbója titkos receptjét. Andre a főszereplőt a saját nagyanyjáról mintázta.

Andre Melina kezébe nyomta az aznapi postával érkezett barnás kartonborítékot, amelyen Melina neve és címe állt az apja kusza kézírásával. Az édesanyja betegsége során Melina és az apja között olyannyira megromlott a kapcsolat, hogy végül alig volt közük egymáshoz, de az apja a maga óvatos, távolságtartó módján igyekezett ezen változtatni. Az utóbbi időben az érdeklődése a családfakutatás felé fordult, és sikerült kiderítenie, hogy Melina felmenői között volt egy unionista tábornok, de ugyanúgy rokoni szálak fűzték I. Izabella kasztíliai királynőhöz és Adam Sandlerhez is.

Melina feltépte a borítékot.

Épp most bukkantam rá erre az anyai ági felmenődre. Ő volt Angliában a legelső női költő, akinek kiadták a verseit – 1611-ben. Ezek szerint volt kitől örökölnöd az írói vénát!

A rövid üzenet gemkapoccsal egy papírköteghez volt tűzve. Melina röpke pillantást vetett a legfelső fénymásolt lapra, amelyen egy rideg tekintetű, fehér nyakfodrot viselő, Erzsébet korabeli úrihölgy portréja virított, majd az egész paksamétát az íróasztalát borító rumli tetejére hajította.

– Az ősöm költő volt – biggyesztette az ajkát gúnyosan.

– Nos, az én egyik felmenőm meg Thomas Jefferson volt, aztán nézd, mire mentem vele! – Andre a könyökére támaszkodott. – Na, milyen volt Buforttal?

Melina megrántotta a vállát.

– Mivel nevezel a versenyre? – faggatózott tovább Andre, mire Melina megdörzsölte a homlokát, ahonnan terjedni kezdett a tompán sajgó fájdalom.

– Miből gondolod, hogy nevezek egyáltalán?

Andre égnek emelte a tekintetét.

– A Bardon megrendezett drámaíró verseny nélküled olyan lenne, mintha Skócia Mel Gibson nélkül szállna harcba.

– Fogalmam sincs, miről hadoválsz.

– Igaz, hozzá képest smink terén te a kanyarban sem vagy, ami tökre kiakaszt, mert még soha nem láttam ilyen furcsa, ezüstszínű szempárt, mint a tiéd, és ha lenne fogalmad róla, mire való a smink, még jobban kiemelhetnéd a színét – magyarázta Andre, miközben alaposan végigmérte lakótársát a kócos hajfonatától kezdve a szakadt, oldalzsebes nadrágján át a kopott sportcipőjéig. – Ha így mész ki az utcára, ne csodálkozz, ha még a szórólapos srácok is elkerülnek.

Andre folyton azon lovagolt, hogy miért nem ad Melina a megjelenésére. Bizonyos mértékig igaza volt, Melinát ugyanis néha annyira magával ragadta az írás, hogy még zuhanyozni és fogat mosni is elfelejtett, és amikor előre tudta, hogy az éjszakát a laptopja előtt tölti majd, előszeretettel húzott magára kényelmes leggingset és bolyhos kapucnis pulcsit.

– És te mivel nevezel a versenyre? – váltott témát Melina.

– Szerintem semmivel nem leszek kész időben – keresett kibúvót Andre.

– Még bőven van időd – jegyezte meg Melina, és egyenesen a barátja szemébe nézett.

– Úgyis te nyersz – vont vállat Andre, de a hangjában nyoma sem volt neheztelésnek.

Többek között ezért is szerette őt annyira Melina. Ugyanazon a szakon tanultak, a kapcsolatuk azonban versengés helyett mindig is egymás támogatásáról szólt. Melina tudta, hogy Andre habozás nélkül kiállna érte – mint ahogy jó néhányszor meg is tette – azokkal a diákokkal szemben, akik szerint ő nem a saját érdemeinek köszönheti a Bardon elért sikereit, hanem a Buforttal folytatott állítólagos viszonyának. Az igaztalan szóbeszédet Melina akár szórakoztatónak is találhatta volna, ha nem fáj annyira. Az egyetemen töltött négy éve alatt ugyanis még csak egy ártalmatlan csókig sem jutott el senkivel, nemhogy szenvedélyes viszonyba bonyolódjon egy nála jóval idősebb férfival.

– Én… nem tudom, miről írhatnék – sóhajtott.

– Hm. Megpróbálkozhatnál az ötleteddel, tudod, a kutyáról, akiből mégiscsak lesz szalonna…

– Az az érzésem, hogy egy komédiát nem vennének komolyan – érvelt Melina.

– Nem pont ez a komédia lényege?

– Bufort azt akarja, hogy valami személyeset írjak – magyarázta Melina, és úgy nyomta meg a szót, akár egy trágár káromkodást. – Valami fájdalmasat.

– Hát, jó – vont vállat André. – Akkor olyasmiről írj, ami bánt!

Melina végül Hírnév címmel megírta a darabot, de egyik szereplőnek sem adott nevet: a Lány, a Fiú, a Legjobb Barát, az Ellenség, az Apa.

A Lány tizennégy évesen láthatatlan volt. Már évek óta egyre fakult: minél komolyabbra fordult az édesanyja betegsége, ő annál halványabb lett. A temetés után aztán az Apa gyásza mellett teljesen eltűnt szem elől. Egészen addig, amíg egy nap a tizennyolc éves Fiú rá nem köszönt.

A Lány biztosra vette, hogy tévedés történt, de nem így volt. A Fiú látta őt. Beszélt hozzá. És amikor megérintette, a Lány újra látni kezdte önmagát – eleinte homályosan, aztán idővel kiélesedtek a vonásai.

A Fiú megtestesítette mindazt, ami a Lányból hiányzott: feltűnő jelenség volt, mindenkit ismert, egyszerűen lehetetlen volt nem észrevenni. A Fiú mellett a Lány is magabiztosabbnak érezte magát.

Lassan, finom csókokkal kezdődött minden. Valahányszor a Fiú ajka az övéhez ért, a Lány egy kicsit valóságosabbnak érezte magát. A Fiú kezének érintése nyomán számára is láthatóvá vált a teste körvonala. Amikor azonban a Fiú felgyűrte a szoknyáját, és nekilátott a saját nadrágját is kigombolni, a Lány eltolta őt magától, és nemet mondott.

Másnap az iskolában a Fiú Legjobb Barátja olyanokkal beszélte ki a Lányt a háta mögött, akiket ő nem is ismert. A Fiú azt mesélte, hogy a Lány egyszerűen meglovagolta őt – híresztelte fűnek-fának. Meg hogy olyan szűk volt odalent, mint egy koporsó.

Arra ment a Lány Nemezise egy barátnőjével. Már akkor tudtam, hogy a Lány egy kis kurva, amikor a Fiú elkezdett koslatni utána.

A Lány arca lángolt. Biztosra vette, hogy mindenki érzi, mennyire kínban van, ha nem is feltétlenül látják a zavarát. Megkereste a Fiút, és kérdőre vonta, miért hazudott.

Nem akarsz együtt lenni velem? – kérdezett vissza a Fiú.

Szeretnék, de…

A hírnevemet mindenáron meg kell őriznem – magyarázta a Fiú. – De számít egyáltalán, ki mit gondol, ha mi ketten úgyis tudjuk, mi az igazság?

A Lány szíve szerint faképnél hagyta volna a Fiút, ő azonban megragadta a karját, mire a Lány alakja mintegy varázsütésre villódzó fényként derengett fel a nagy semmiből.

Most már a Lánynak is volt hírneve. Amikor beállt a büfé előtt kígyózó sorba, láthatatlanul, meghallotta, hogy mások ribancnak nevezik. Amikor testnevelésóra előtt az öltözőben készülődött, mások arról pusmogtak, hogy kétségbeesésében teszi, amit tesz.

A Lány egyre több időt töltött a Fiúval, mert úgy érezte, hogy egyedül ő ismeri igazán. Amikor kettesben maradtak, a Fiú legtöbbször kedvesen és gyengéden bánt vele. A Lánynak szöget ütött a fejébe, hogy talán ő is a Fiúnak azt az énjét látja, amely mindenki más számára láthatatlan.

Egyik este a Fiú megint felrántotta a Lány szoknyáját, és a nadrágjának gombjaival matatott. Mindenki azt gondolja, hogy lefekszel velem – mondta. – Úgyhogy akár meg is teheted.

Ez alkalommal a Lány nem mondott nemet.

De vajon ő döntött-e így? Vagy csak engedett a nyomásnak?

Számít egyáltalán?

Abban a pillanatban ugyanis, hogy a Fiú beléhatolt, a Lány teljes egészében és véglegesen láthatóvá vált – igaz, nem volt több, mint egy zavaros, fájdalmas lábjegyzet valaki más történetében.

Bufort professzor odavolt a színdarabért, amelyet nyersnek, gondolatébresztőnek és provokatívnak nevezett. A versenyben Melina darabját beválasztották a legjobb három közé egy middleburys és egy wesleyanes diák műve mellett. Az volt a terv, hogy a döntő napján sor kerül mind a három darab színpadi felolvasására, amit a Bard színművészet szakos hallgatói vállaltak magukra. Aznap reggel Melina idegei pattanásig feszültek, a gyomra csomóba ugrott, és többször is kiszaladt hányni. Ez volt a saját darabjai közül az első, amelyben ő maga volt a főszereplő, igaz, a szavak mögé rejtőzve.

Ha a közönség a darabot érdektelennek találja, akkor ő maga is az? Melina képtelen volt különválasztani önmagát és a forgatókönyvet. Nem tudta úgy végignézni az előadást, hogy ne a tizennégy éves önmagát lássa, a lányt, akinek az édesanyja halála után kicsúszott a talaj a lába alól, és kétségbeesetten kapaszkodott az egyetlen emberbe, aki kifejezetten kereste a társaságát. Nem tudta úgy hallgatni a saját szövegét, hogy a gondolatai ne a régi, elveszett ősz körül járjanak, amikor nem volt hangja, és a csendet a róla híresztelt hazugságok töltötték ki, a hazugságok, amelyek idővel igazsággá váltak.

És ha ez még nem lett volna elég izgalom, Melina időközben kicsit változtatott a darabon: Bufort professzor tudta nélkül hozzáírt egy jelenetet a döntős felolvasáshoz. Sejtette, hogy emiatt akár ki is zárhatják a versenyből, a darab azonban nem volt igazán kerek, kellett hozzá az az epilógus, amely a jelenben is aktuálissá tette a mondanivalóját.

A nézőtér zsúfolásig telt. Andre foglalt neki helyet maga mellett a színpadtól nem messze, Melina szerint kissé túlságosan szem előtt. Elnézésfélét motyogva nagy nehezen átkecmergett azokon, akik már kényelembe helyezték magukat az üléseken.

– Kénytelen voltam azt állítani, hogy mononukleózisom van, nehogy bárki idemerészkedjen mellém – jegyezte meg Andre, mire Melina csak a szemét forgatta.

– Stílusosan késtem egy kicsit.

– Nem. Egyszerűen csak késtél. Stílus nélkül. – Andre végigmérte a kócos kontyától egészen a laza Crocs papucsáig.

A következő pillanatban Bufort professzor lépett a színpadra.

– Nagyon köszönöm mindannyiuknak, hogy eljöttek a színpadi felolvasásokra a Bard College első hivatalos drámaíró versenyének döntőjében. Kifejezetten nehéz feladat volt az érdeklődők előtt titokban tartani az egyszemélyes zsűri kilétét – bocsátotta előre sejtelmesen Bufort. – A színházszerető közönség elsősorban kíméletlen kritikáiról és a teljes színházi szakmát bemutató cikkeiről ismerheti őt. Kérem, fogadják szeretettel a The New York Times színikritikusát, Jasper Tolle-t.

Andre és Melina meglepett pillantást váltott.

– Mi a fene? – suttogta Melina. – Álmodom talán? Jasper Tolle fogja pontozni az én darabomat?

Tolle a színházi szakmán kívül is közismert figura volt. Ünnepelt csodagyerekként kezdte a pályáját, miután huszonhat évesen a Timeshoz került, majd – kíméletlenül éles kritikáinak köszönhetően – rengeteg követőre tett szert, akik vagy gyűlölték, vagy imádták őt. Eleinte a New Jersey északi részén játszott stúdiószínházi előadásokról tudósított, három év múlva viszont már a Broadwayig jutott, ahol a kisebb színházak repertoárjából rendszeresen ajánlott olyan darabokat, amelyek kifejezetten az Y-generációt szólították meg, mint például a The Agony and the Ecstasy of Steve Jobs című egyszereplős mű és a Gyilkos ballada című rockopera. Jasper Tolle feleannyi idős volt, mint az újság vezető színikritikusa, és az Instagramon, illetve a Facebookon is komoly népszerűségnek örvendett a rajongói oldala. Tolle-nak köszönhetően a színház – az a művészeti ág, amely jellemzően őszülő közönséget vonzott – újra menő lett a fiatalabb generációk körében.

– Atyaég! – hüledezett Andre. – Dögös a pasas.

Igen, az, értett egyet Melina, ahhoz képest, hogy már a harmincas évei elején jár. Tolle tejfölszőke hajában hátul furcsán felállt egy rakoncátlan tincs, teknőckeretes szemüvege mögött pedig úgy csillogott átható, kék tekintete, akár a metszett üveg. Magas volt, szikár, és olyan fancsali képet vágott, mintha most bánná meg, hogy hónapokkal korábban felvette ezt az eseményt a naptárjába.

– Szexi Voldemort-kisugárzása van – mormolta halkan André.

– Ezt soha többé ne mondd!

Bufort a mikrofont a színikritikus kezébe nyomta, aki megköszörülte a torkát, de mielőtt megszólalt volna, látszott, hogy az arcát elönti a pír.

Érdekes – gondolta Melina. – Egy kritikus, aki szívesen rejtőzik a szavai mögé.

Nem sokban különbözött egy drámaírótól.

Melina tudta, hogy a darabja utolsóként kerül sorra, mint ahogy azt is, hogy Tolle mindhárom előadás után színpadra áll, és elmondja a meglátásait, de a győztest természetesen az utolsó felolvasás után hirdeti majd ki. Az első színdarab, amelyet a Wesleyanről érkezett diák írt és adott elő, egy monodráma volt a multiverzum témájáról. A másodikat a Middlebury College hallgatója írta a Marvel-féle Bosszúállókról, akik együtt járnak csoportterápiára.

Miközben a színművészet szakos hallgatók a Hírnév előadása előtt felsorakoztak a színpadon, majd elrendezték a székeket, és a kottaállványaikra helyezték a szövegkönyv egy-egy példányát, Melina érezte, hogy a szíve vadul kalapál. Remélte, hogy ha elájul, Andre felpofozza, hogy hallja, mit mond Jasper Tolle a művéről. Épp erre akarta megkérni a barátját, amikor észrevette, hogy Bufort professzor a színikritikushoz hajol, és a fülébe súg valamit.

Arra tippelt, hogy a témavezetője most közli bizalmasan Tolle-lal, hogy a darabot a tanítványa, sőt, pártfogoltja írta.

Nagyot nyelt, és az ujjait Andre ujjaiba fűzte.

A próbák során az előadás huszonnyolc percig tartott – ami két perccel maradt el az egyes színművekre szánt harminc perctől. De ez még azelőtt volt, hogy az előző esti főpróbán kiosztotta volna a színészeknek a kétoldalas epilógust.

A színpadi felolvasás közben Melinának olyan érzése támadt, mintha a párbeszéd a saját torkából szakadna fel: fájdalmas volt, ismerős, szaggatott. A közönség nevetett, ahol nevetni kellett, és elcsendesedett, amikor a narrátor azt ecsetelte, hogyan cibálta fel a Fiú a Lány szoknyáját. A versenyre benyújtott rövidebb verzió utolsó mondatánál Melina hallotta, hogy az első sorban valaki hangosan összecsapja a tenyerét, és rögtön tudta, hogy Bufort professzor így akarja tapsra bírni a közönséget.

A professzor nem tudhatta, de a darab még nem ért véget.

Nyolc évvel később – jelentette be a narrátor.

A színpadon minden színész ült a Lány és a narrátor kivételével.

A narrátor a Lány széke mögé sétált. Ez egészen más, mint a többi darabja – jegyezte meg könnyed hangon. Immár ő is a szereplők egyikévé lépett elő; passzív megfigyelő helyett az események résztvevője lett.

Igen – értett egyet a Lány.

Már három éve ismerem, mégsem tudok magáról az égvilágon semmit.

A narrátor a lány két vállára tette a kezét, és masszírozni kezdte.

A színésznő mozdulatlanná dermedt. Professzor úr? – suttogta.

A narrátor a füléhez hajolt. Mutassa meg a legmélyebb félelmét.

És itt véget ért a darab.

– Azt a rohadt! – motyogta félhangon Andre.

Itt-ott gyenge, tétova taps hallatszott – hogyan tapsolja meg az ember a zaklatást? –, Melinának azonban szinte el sem jutott a tudatáig. Minden figyelmét Bufort professzor arcéle kötötte le, pontosabban a dühösen megfeszített állkapcsa.

Sajnálom – akarta mondani.

Bufort erőltette, hogy tárja fel a vérző szívét. És amikor előásta az agya legmélyebb zugából a középiskolás emléket arról, hogyan ámította és csalta tőrbe őt egy becstelen gazember, aki valódi hősnek láttatta magát, Melina ráeszmélt, hogy a történelem valóban ismétli önmagát.

Ezek után Jasper Tolle ruganyos léptekkel felvonult a színpadra, mit sem sejtve arról, hogy az iménti színdarabbal az írója elkaszálta a saját szakmai karrierjét.

– Nos – kezdte Tolle, és egy pillantást vetett a kis fekete jegyzetfüzetére. – Melina Green? Merre van?

Miután Melina meg sem moccant, Andre megragadta és a magasba lendítette a csuklóját.

– Ó! – biccentett Tolle. – Nos, ez igazán… érdekes volt. Úgy vélem, érdemes a legsúlyosabb problémával kezdeni… – Melina szeme előtt fekete foltok jelentek meg. – Mégpedig azzal, hogy ez a darab egy felnövéstörténet, márpedig azok egyértelműen az FMSZ kategóriába tartoznak.

Fiatal Művészek Színháza – más néven gyerekszínház. Melina arca vörösre vált. Mióta számít gyerekelőadásnak egy darab arról, hogy valaki erkölcsileg erősen megkérdőjelezhető körülmények között veszíti el a szüzességét?

– Ez nem igaz! – fakadt ki.

Jasper Tolle szó szerint hátrált egy lépést, mintha Melina behúzott volna neki egyet.

– Hogy mondta, kérem?

– K-kamaszkorom t-története – hebegte Melina. – Billy Elliot. Equus. A tavasz ébredése. Ezek mind felnövéstörténetek.

– Így van, de az említett darabok művészi értékéhez nem fér kétség – vitatkozott Tolle, és Melinának elakadt a szava az övön aluli ütéstől. – Azok a darabok nem… könnyen felejthetők.

– Mert férfi karakterekről szólnak? – kérdezett rá Melina. Most először jutott eszébe, hogy ő az egyetlen női döntős. Korábban meg sem fordult a fejében, hogy ez a megmérettetés is olyan lesz, mint egy futóverseny, ahol neki plusz akadályokon kell átverekednie magát.

– Mert a főszereplők nem ellenszenvesek. Félre ne értsen, az írása néhol egészen lenyűgöző, de gondolja, hogy ez a történet a nézőközönség széles rétegeit meg tudja szólítani?

Melina a fogát csikorgatta. Az isten szerelmére, az előbb láttak egy darabot a pszichiátrián összeverődött szuperhősökről!

– Az előadásnak az volt a célja, hogy a néző kellemetlenül érezze magát – magyarázta Melina.

– Nos, a célját elérte, de nem úgy, ahogy ön gondolja. A darabja túlságosan érzelgős. Az egész előadás egyfajta előtörténet az utolsó jelenethez (ami egyébként olyan, mintha később lett volna a darabhoz biggyesztve), márpedig ez felveti bennem a kérdést, vajon okult-e bármit is a Lány mindabból, ami vele történt.

Melina egész testében remegett a dühtől. Érezte, hogy Andre a lábához ér, hogy megnyugtassa.

– Épp ez a lényeg – szűrte a foga között.

Tolle elhallgatott, és elgondolkodva méregette őt.

– Kérdeznék valamit, ha nem veszi rossz néven. A darabot olyan esemény ihlette, amely személyesen önnel esett meg?

Melina nem kívánt válaszolni, de alig észrevehetően bólintott.

– A jövőben – nézett a szemébe Tolle – nagy ívben kerülje az ilyen témákat. Ha az érzelmei és a személyes érintettsége miatt képtelen jól kezelni a kritikát, nem viszi sokra drámaíróként.

Melina szóra nyitotta a száját, Tolle azonban feltartotta a kezét. Szó szerint Melina felé tartotta a tenyerét, mintha így útját állhatná mindannak, ami a lány száját elhagyja.

– Mennyi idős? Huszonegy? – kérdezte. – Rengeteget kell még tanulnia. Ha kötözködik, attól nem provokatívnak látják, hanem… kiállhatatlannak.

Melina felkapta a válltáskáját, és átbukdácsolt a térdek, lábak és hátizsákok sűrűjén, hogy kijusson a sorok közti folyosóra, és épp akkor rontott ki az előadóterem ajtaján át az előcsarnokba, amikor Jasper Tolle bejelentette, hogy a Bard College drámaíró versenyének győztese a Middleburyről érkezett hallgató, aki a darabjában újszerű megvilágításba helyezi a Vasember kötődési zavarát.

Melinát nem érdekelte, ha mások azt vonják le következtetésként, hogy nem tud veszíteni. Nem érdekelte, ha Jasper Tolle hisztis nőszemélynek tartja. Megpróbálta beleírni magát a forgatókönyvbe, de nyilván nem tartott elég távolságot a megfogalmazott élményektől. A tanulságot levonta.

A nézők lassan kitódultak az előcsarnokba, ahol a legtöbben komoly beszélgetésbe merültek. Melina elfordult, amikor Jasper Tolle és Bufort professzor elsétált mellette, ügyet sem vetve a lányra, aki az imént húzta ki a biztosítószeget és robbantotta fel a saját jövőjét.

A vállán egy kar ölelését érezte, mire Andrénak dőlt, és végre szabad folyást engedett a könnyeinek.

– Nem is szexi – mondta Andre, és meglapogatta Melina hátát. – Egyszerűen csak Voldemort.

Melina érezte, ahogy a torkán felbugyog a kacagás.

– Szerintem fantasztikus volt, Mel – dicsérte Andre, majd karnyújtásnyira tolta magától a lányt, hogy a szemébe nézhessen. – És nagyon sajnálom, ha ennek az egésznek akár csak a töredéke is megesett veled.

Igen, pontosan ezért írta meg. Talán volt ma a közönség soraiban egy másik lány, akinek lesz bátorsága nemet mondani, hiába erőltetik rá az igent. Vagy egy hatalmi pozícióban lévő személy, aki megáll és elgondolkodik, mielőtt átlépne egy határt.

Talán több hasonló történetre lenne szükség, nem kevesebbre.

– Jasper Tolle elmehet a jó büdös francba! – mondta Melina.

Andre átkarolta, és kiterelte őt a tömegből.

– A számból vetted ki a szót – felelte.

A következő héten Melina megírta Bufort professzornak, hogy szeretne vele találkozni. A férfi nem méltatta válaszra, ezért Melina a szokásos időpontban megjelent a fogadóóráján. Az irodát zárva találta ugyan, az ajtóra azonban egy neki címzett borítékot ragasztottak.

A borítékban a szakdolgozatának az értékelőlapja volt. Melina öt darabot nyújtott be, többek között a Hírnév címűt. A színművészet szakos óráin soha, egyetlen feladatra sem kapott kitűnőnél rosszabb értékelést.

Közepes. Túlságosan elszakad a valóságtól, logikátlan.

Melina hazaérve üresen találta a lakást. Andre minden bizonnyal órán volt, aminek most őszintén örült. Belépett barátságtalan, sivár szobájába, és hasra vetette magát az ágyon.

Tudta, hogy a diplomája mellé így biztosan nem kap mentori ajánlást. A színművészet szakon a többi oktató is bajkeverőnek bélyegezte. Azok a diákok, akiket mindeddig a batátainak tekintett, messziről elkerülték, mintha a számkivetettség fertőzne. Valóságos persona non grata lett belőle.

Andre volt az egyetlen, aki melléállt. Ragaszkodott hozzá, hogy semmi sem változott: a diplomaosztó után New Yorkba költöznek, ahogy tervezték, és igyekeznek drámaírásból megélni. Ám Melina nem tudta, hogy lenne-e bátorsága egy újabb nyilvános megszégyenüléshez. Ha nem akarsz a guillotine alá kerülni, jobb, ha távol tartod magad a pengétől.

De még ez sem szegte kedvét, ha írásról volt szó. Ahogy egyszer Bufort fogalmazott: A valódi íróknak muszáj írniuk.

Melina az íróasztalán heverő papírkupacokra pillantott, majd fogta a kudarcra ítélt darabja címoldalát, és apró labdává gyűrte a markában. A düh hatalmas erővel robbant ki belőle. Egymás után tépte, szaggatta a papírokat, majd az apró fecniket konfettiként szanaszét szórta, amíg végül egész betűtenger borította a padlót.

Tekintete egyszer csak megakadt egy nő fekete-fehér képén. Az a benyomása támadt, mintha az elegáns hölgy egyenesen őt bámulná. Az apja üzenete továbbra is a paksaméta egyik sarkához volt tűzve.

Emilia Bassano. Az egyik elődje. A költőnő.

A. L. Rowse, brit történész 1973-ban Shakespeare szonettjeinek „fekete hölgyeként” említette Emilia Bassanót, aki elmélete szerint sötét hajú, kétes erkölcsű zsidó nő volt. Jóllehet elméletét később cáfolták, Emilia Bassano rászolgált, hogy elismerjék a saját érdemeit, ő volt ugyanis az első női költő, akinek Angliában verseskötete jelent meg egy olyan korban, amikor a nők számára tilos volt nyilvánosan publikálni.

Melina mellkasában kissé engedett a görcsös szorítás, amikor rádöbbent, hogy a családban nem ő az első, aki csak komoly küzdelmek árán érvényesülhet íróként.

Átlapozta az apja családfás anyagát, és megpróbálta önmagától Emiliáig visszavezetni a nemzedékek sorát.

NEM ÉR A NEVEM

szövegkönyv

Emilia egy faragott kőpadon ül egy gyönyörű, smaragdzöld fűzfa lombja alatt. Lábánál egy kis tündérkastély áll. A Nő jön.

A NŐ: Egy színház.

EMILIA: Egy közönség.

A NŐ: Egy komédia.

EMILIA: Egy tragédia.

A NŐ: Volt egyszer egy lány, aki láthatatlanná vált, hogy a szavai ne legyenek azok.

EMILIA: Volt egyszer egy lány. Így kezdődött, és így végződött. Emilia önmaga ifjabb énjévé változik.

A NŐ: Volt egy történet, akár meghallgatták mások, akár nem.

EMILIA (egy király sakkfigurát tesz a tündérkastélyba): Üdvözlet, Oberon, tündérek királya!

A NŐ: Emilia egyszer lefordított egy francia költeményt, amelyben szerepelt egy tündérkirály. A figurát róla nevezte el.

EMILIA (egy sakk-királynőt helyez a tündérkastélyba): És íme, a királynője!

A NŐ: A költemény nem tett említést királynőről. Talán nem volt elég fontos ahhoz, hogy írjanak róla.

EMILIA: Milyen nevet adhatnék egy csodás tündérkirálynőnek?

EMILIA és A NŐ (egyszerre): Titánia!

Tartalom

Melina

Emilia

Melina

Emilia

Melina

Emilia

Melina

Emilia

Melina

Emilia

Melina

Emilia

Melina

Emilia

Melina

Emilia

Melina

A szerző megjegyzése

Képek

Köszönetnyilvánítás

Shakespeare-utalások

Források jegyzéke

A szerzőről

Felhasznált betűtípusok

DM Sans – SIL Open Font License

EB Garamond – SIL Open Font License

Great Vibes – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License