A cseperedő Emiliónak

Megjegyzés

A szövegben a japán szavak magyaros átírása a módosított Hepburn-átíráson alapul, tehát (az eredeti olasz szövegben) az angol ábécé betűivel átírt japán szavakat a magyar hangoknak megfelelő betűkkel jelölöm.

ch – cs

j – dzs

s – sz

sh – s

ts – c

w – v

y – j

ō – ó

ū – ú

Bizonyos szavak, elsősorban tulajdonnevek esetében, melyek már régebben bekerültek a magyar nyelvbe, megtartottam a hagyományos írásmódot. Ami a személyneveket illeti, a japán szokás megfelel a magyarnak: elöl van a vezetéknév, azt követi a keresztnév.

Előszó

Történetünk egy meg nem határozott időpontjában két négy és hat év körüli gyerek rajzolt Kantó két különböző pontján.

Mio, a kislány hason feküdt, lábai ollóztak a levegőben. Rendezett hajfonatai, nedves, fekete szeme és világoskék ruhája volt. Falevelet rajzolt, egyetlen magányos falevelet. Ujjbegyével tucatnyi zöld színt vitt fel a papírra; keverte a ceruzákból, pasztellkrétákból, temperákból és olajfestékekből származó színeket. Amikor a festékek és a kréták kevésnek bizonyultak, más anyagokat is felhasznált. Papírdarabkákat ragasztott a lapra, összekarmolta a felületüket, mint egy kismacska; lehántotta édesanyja egy régi, műbőr táskáját, hogy egy újabb zöld árnyalathoz jusson, melyet szintén felragasztott a levélre. A készülő alkotás meglehetősen csúfnak tűnt, de Mio biztos volt benne, hogy a végeredmény csodálatos lesz.

Aoi, a kisfiú viszont összeszedetten ült az asztalánál a nappaliban. Nagy, nyugodt, fekete szeme volt. A homloka széles, a szája egyenes vonal. Fát rajzolt. Nem csupán egyetlen levelet. Az édesanyja elhaladt az asztal mellett, és vetett egy pillantást a fia rajzára: a fa kérge zöld volt, a koronája rózsaszín. Aoi vállára tette a kezét, megpuszilta a fejét, és meghatottan felkiáltott:

– Milyen gyönyörű!

Első rész

灰桜 Hamuszürke és cseresznyevirág-rózsaszín

És némely pillanatban a különleges érzés,

hogy semmi sem veszett el – semmi nem vész el.

Ghiannis Ritsos

Egyenlő tökéletességű színek közül az látszik kiválóbbnak, amelyik a vele szöges ellentétben lévő szín társaságában mutatkozik… az azúrkék az aranysárgával, a zöld a vörössel…

Minden színt könnyebb felismerni ellentétében, mint a hozzá hasonló szomszédságában.

Leonardo Da Vinci

Egy

Josida Kaneko egy májusi reggelen ébredt rá, kicsoda a lánya. A kicsi ekkor néhány hónapos volt. Tokió Kagurazaka negyedének egyik kis utcájában élt, ahol a zöld csupa káprázat volt, és a tealevélkék a sinrjoku 新緑 kandzsijában jelentek meg: az újzöld színben, az év legélénkebb zöldjében.

Az asszony épp megbűvölten figyelte, hogyan játszik a kicsi az ágyon, amikor hangokat hallott a bejárat felől: a szomszédasszonya frissen készült mocsit hozott ajándékba. Bár ott volt a férje, és a házban valahol a szülei is, udvariatlanságnak tűnt volna, ha nem megy ki megköszönni. Kaneko tehát kiment a szobából, otthagyta Miót, aki örömében gurgulázott, s kezecskéit és lábacskáit mozgatta a napfényben.

Amikor néhány pillanattal később visszatért, az ágy üres volt. Egy hangot se lehetett hallani.

Kaneko testében hirtelen minden felgyorsult. Később úgy írta le az érzést, mintha időutazásban lett volna része.

A következő harminc perc rohangálásból és üvöltözésből állt. Mindenki biztosra vette, hogy a kislányt elrabolták: az ablak nyitva volt, s a szél úgy dagasztotta a függönyt, mint egy vitorlát. Jóko nagymama kirohant, tipegve, mert lépteit megkurtította a kimonó, Mamoru nagypapa az ajtóból nézte, ahogy a kóban felé siet. Mio édesapja majdnem beleőrült a félelembe. Szó nélkül fölforgatta a házat. Felemelte az ágyneműt, kinyitogatta a szekrényeket és a fiókokat, benézett a konyhaasztal alá. Mintha elvesztette volna a fél tüdejét és a lépét.

Az egész városnegyed felbolydult. Az asszonyok kirángatták férjeiket az üzletekből és a műhelyekből, riasztották a körzeti rendőrt, hogy intézkedjen: egy csecsemőt elraboltak az édesanyjától! Kövesse azt az asszonyt, akit valaki futólag látni vélt az ajtó mögött! Nyomozzon a férfi után, aki állítólag futva hagyta el Kagurazaka főutcáját! Simizu-szan látta, igen, és Abe-szan is látott egy gyanús alakot a platánfa, nem, a tölgyfa mögött. Az általános izgalomban felbolydult a szomszédság, a gyerekek össze-vissza rohangáltak az utcákon. Még nem tudták megkülönböztetni az izgatottságot a félelemtől. Számukra olyan volt az egész, mint egy ünnep.

Mio édesanyja azonban nem törődött bele, hogy nem találja a kislányát azon a helyen, ahol hagyta.

Mint amikor valaki továbbra is abban a táskában keresi a lakáskulcsait, amit már számtalanszor átforgatott, Kaneko is folyton visszatért arra helyre, ahol nemrég a lánya feküdt. Lelki szemeivel újra látta, ahogy az ágy közepén játszik, miközben az ablakra erősített ruhaszárító himbálózik, és a rézszínű villanásokkal tölti meg a szobát.

Kaneko zokogva rogyott a földre, lesújtotta a rettenetes fájdalom.

Ebben a pillanatban mozgásra lett figyelmes: a százszor is átforgatott vásznak mozogtak. Nem a szél mozgatta őket, valami élőlény mocorgott köztük. Talán a macska? Nem, a macska kint napozott a verandán.

Az asszony közelebb hajolt a textilkupachoz, amely az ágy lábánál hevert, a földön.

Olyan volt, mint egy virág, amelynek számtalan szirma lenvászonból, kendervászonból és selyemből készült, s a közepében volt valami meglepő.

Kaneko lassan, mint amikor valaki megmagyarázhatatlan módon késlelteti egy rejtély megoldását, kinyújtotta az ujját. Óvatosan kotorászni kezdett a rózsabimbó szirmai között, és megtalálta a lányát.

A kicsi aludt. Lehunyt szeme néha szinte észrevétlenül megrezzent: Mio álmában gyakorolta a nézést, mint amikor a kutyák alvás közben úgy mozgatják a lábukat, mintha futnának. Elsősorban a színeket figyelte, az elkülönülő foltokat, amelyek egyelőre jócskán meghaladták a pupillája észlelési képességeit.

Az asszony mozdulatlan és néma maradt. Hogy lehetséges, hogy a kislány nem ébredt fel a keresés zűrzavarában? Hogy fordulhatott elő, hogy nem találta meg, miközben átforgatta a lepedőket és vásznakat? Hogyhogy senki sem taposott rá? Miért nem sírt, amikor leesett? Valaki el akarta rabolni, de megzavarták? Mi történt?

Karjába vette a kislányt, és visszatette a helyére. Csendben kiment, hogy értesítse azokat, akik továbbra is az utcán kiabáltak: a rendőrt, akit kisebb tömeg kísért, élén Jóko nagymamával, aki épp visszafelé tartott a házba; a férjét, akinek az arcán aggodalom ült; és Mamoru nagypapát, aki továbbra is a küszöbön állt.

Attól a naptól kezdve, amelyre a Nagy Ijedelem napjaként emlékeztek, Miót bölcsőbe fektették, amit könnyű fa- és szalmafalakkal vettek körül. Az anya pedig az ámulat és a gyanakvás keverékével tekintett a lányára, s ez soha többé nem változott.

Kicsoda az ő lánya tulajdonképpen?

Mio kimonók között született, egy zűrzavaros, novemberi reggelen.

Aznap volt a sicsigoszan ünnepe. Mindenfelé gyerekek jöttek-mentek, sólymokkal, harci sisakokkal, csengőkkel és bazsarózsákkal díszített kelmékbe bugyolálva. Egy esküvő is volt az Akagi-szentélyben, s a Mio nagyapja által megfestett anyagok színei harsogtak a menyasszony rózsaszín bőrén. Mio családja szorosan kötődött a kelmékhez, a kelmék festéséhez és a siromukukhoz, vagyis az esküvői kimonókhoz, és a rájuk hímzett hagyományos mintákhoz.

Nagy ünnep volt, s egyben szörnyű szenvedés.

Mio édesanyja már huszonnégy órája vajúdott. A fájások egyre gyorsabban jöttek. Az asszony egy zsebkendőt szorongatott, a fogaival pedig ráharapott egy négyzet alakú törölközőre, amelytől csak akkor szabadult meg, amikor két összehúzódás között bekapott egy falat onigirit.

Időről időre némi vér csurgott az alatta lévő kelmékre, de ezt senki sem tette szóvá. Felszívta annak a virágzó cseresznyefának a törzse, amely egy régóta félretett kimonót díszített. Mio nagyanyja emlékezett rá, hogy lánykorában minden tavasszal ezt hordta. Pontosan ezért választotta erre az alkalomra: a kimonó anyaga ismerte a szerelmet és a sietséget.

Hagyomány volt ez a Josida családban, amelyet az asszonyok már legalább három generáció óta őriztek, s amit sokan talán különösnek, vagy egyenesen taszítónak találhattak. Már nem hordott ruhákon szültek, s aztán a foltos ruhát halálukig megőrizték; a rítus szerint a kelmét a temetési szertartás után a holttesttel együtt elégették.

Négy óra után egy perccel kiáltás hallatszott. Egy elefántcsont árnyalatú törölköző tűnt fel a színen, és felhangzott a bejelentés („érkezik a kislány”), mely egyszerre volt evidencia és jóslat.

Miután kihúzták édesanyja feszülő hasából, a kislányt egy darab hai-zakura 灰桜, vagyis hamuszürke és cseresznyevirág-rózsaszín árnyalatú vászonra fektették. Ebben a színben – suttogták a szülésnél jelen lévő asszonyok: az anya, a nagymama és a bába – benne van az élet és a halál. A kezdet és a vég.

Mio, aki nem hallhatta a halk duruzsolást, magába szívott mindent. Hamu és cseresznyefa, gondolja majd egy nap, és attól a naptól kezdve szilárdan hiszi, hogy ezt jelenti világra jönni.

Amikor Mio megszületett, még nem volt éles a látása, és ez nyugodttá tette.

– Nagyon nyugodt baba – dicsekedett az édesanyja. – Éjjel tíz órát is alszik egyhuzamban, aztán nappal még legalább hatot.

Kaneko maga mellett tartotta a bölcsőben, miközben a kelmékkel dolgozott, vagy ráadta a siromukut a menyasszonyokra. Amikor vásárolni ment, takarított vagy varrt, a hátára kötötte, és így tett akkor is, amikor vendégek érkeztek. Miközben Mio az édesanyja hátához tapadt, nem nézelődött. Az életet nagyobb feladatnak találta.

Leginkább csak evett és aludt. Ritkán sírt, akkor is csak azért, hogy jelezze, ha éhes, vagy fáj a hasa a beszorult levegőtől.

A változás akkor következett be, amikor a kislány látni kezdett. Még nem tudta pontosan elkülöníteni a formákat, csak színes árnyakat látott, amelyek szűk horizontján mozogtak, de ez is elég volt ahhoz, hogy Mio (kizárólag ezekben a pillanatokban) felemelje a hangját. Ezek egyelőre nem szavak voltak, csupán hangok. Behatolt a színekbe, fizikailag reagált azokra a dolgokra, amelyeknek csak jóval később tudott nevet adni.

Tudni lehetett, hogy ha elérkezik az a bizonyos nap, Mio a világ minden színét meg tudja majd nevezni.

Amikor egyszer váratlanul megkérték – egy amolyan interjúban, amiből rengeteg készül Tokió utcáin – hogy soroljon fel néhány hangot, amire gyerekkorából emlékszik, Mio megemlítette az egyetlen, nagyon hosszú anyagból kiszabott kimonókat: azt a halk zizegést, amit akkor lehetett hallani, amikor a nagyanyja megsimogatta őket. Az idős asszony gyermeki módon élőlényeknek tartotta ezeket az ünnepi ruhákat, és nem győzte dicsérni őket („milyen szép vagy!”, „te is gyönyörű vagy!”, „nagy sikert fogsz aratni az esküvőn!”). Aztán a derékon megszorított obi súrlódását, vagy a cukorpálcára emlékeztetető anyagtekercsekét, amikor kihúzták vagy betették őket az első szinten található osiirékbe, ezekbe a szemre emlékeztető, kör alakú lyukakba, amelyek a padlótól a mennyezetig tartanak.

– Ó, majdnem elfelejtettem! – mondta Mio a férfinak, aki a szája elé tartotta a mikrofont. A kamera hátrébb volt, egy lány kezében. – Ott van a selyempapír is, ami a kimonókat védi a fiókos szekrényben. Annak a zizegése az őrületbe kergetett. És… hadd gondolkodjam egy kicsit… á, igen, a festőlé csobbanása az óriási kádakban. Az acélkéktől a vízzöldig, s a barackvirágszíntől a liláig.

A riporter ámulva nézett rá, amiért ennyi apró részlet eszébe jut, majd vetett egy aggodalmas pillantást az operatőrre: vajon nem nyúlt már így is túl hosszúra ez az interjú?

A Júrakucsó állomás körül, ahol aznap reggel Mio leszállt, időközben feltorlódott a tömeg. Sárga kalapos turisták jöttek-mentek kitűzővel a mellükön, élükön a zászlócska, amivel az idegenvezetők úgy csapkodnak, mint egy ostorral.

– Aztán a szomszédban lakó asszonyok fecsegése a siromuku körül. Tudja, miről beszélek, ugye? Az a kápráztató fehérség, a kócsagok, a kökénybokrok, a fenyőfák… A legszebb kimonó a világon. Az emberek csak a fehéret látják, pedig tízféle fehér van benne. Olyan, mint egy félkész színskála egyetlen színből, csodálatos… El tudja képzelni?

A férfi válasz helyett gyorsan megköszönte, hogy rájuk áldozta az idejét. Ennyi elég is lesz. Már-már barátságtalanul vett búcsút tőle.

Miközben az riporter és az operatőr arról vitatkoztak, hogy megállítsanak-e valaki mást is, vagy előbb kapjanak be pár falatot egy rámenétteremben az állomás árkádjai alatt, Mio folytatta az útját a Ginza felé. Míg nagy léptekkel átvágott a Ginza-dórin, a Dior, a Chanel, a Gucci és a Prada hatalmas üzletei között – a divatházak biztonsági őrei gyönyörűek voltak, olyan egyenesen állnak a bejáratok előtt, akár a szobrok – arra gondolt, ahhoz, hogy leírja a szülői ház hangjait, tulajdonképpen elég lenne egy igei főnevekből álló listát készíteni: növények átválogatása, levelek szétmorzsolása, óvatos vízbemerítés (hogy ne loccsanjon ki a víz). Aztán a lassú leszűrés, öblítés, facsarás, kinyomkodás, a szárítást végző szél vagy a ventilátorok hangja. Kiteregetés a napra. Majd a ruha varrása, vasalása, csomózása.

Végül pedig az ámulat: „Ó!”

A nagy várakozások ellenére Mio négyéves korában még egyáltalán nem beszélt.

Ha egy szomszéd vagy távoli rokon érdeklődött, hogy milyen a kicsi, az édesanyja hangosan azt mondta, hogy „önfejű”, „szokatlan” vagy „különleges”. Jóval halkabban a családban azonban Kaneko már úgy fogalmazott, hogy „más”, „egy kicsit furcsa”. Ebbe az egy kicsitbe sűrítette bele emésztő aggodalmát, hogy a kislány különös, nem mindennapi teremtés lesz. Olyasvalaki, aki soha nem megy férjhez.

A szülők aggodalmát és bűntudatát (valóban nagyon kevés időt szántak a lányukra) tovább növelte, hogy Mio csupán mutogatással kommunikált.

Bár az orvosok azt állították, hogy egyszerű lustaságról van szó, a család beletörődött, hogy a kislány egész életében néma marad. Egy gyönyörű, törött baba.

Jóko nagymama titokban dédelgette Miót. Bevitte a szobájába, kinyitotta a fiókos szekrényt, megengedte, hogy megsimogassa a kimonókat, és nézte, ahogy a kislány apró ujjaival követi a hímzések vonalát. Ilyenkor elmagyarázta, mire jó a teknőspáncél és az akikusza, vagyis az „őszi fű”, hogy a lila szín, a muraszaki 紫 használatát egy időben miért csak az arisztokrácia engedhette meg magának.

Mio hallgatta a nagyanyját, közben óvatosan ráfeküdt a hatalmas T-t formázó kimonóanyagra, és annyira kinyújtotta a kezét meg a lábát, amennyire csak tudta. Így mutatta meg, mennyi hiányzik még ahhoz, hogy nagy legyen.

Négy és fél éves kora körül kezdett el beszélni.

Sokat tépelődött azon, hogy használhatja-e ugyanazt a szót két különböző dologra. Mintha kizárólag akkor mondhatná valamire azt, hogy sárga, amikor olyan tárggyal találkozik, ami pontosan ugyanolyan sárga, mint amilyen az volt, amelynek az esetében először megtanulta, milyen a sárga.

Miót megrendítette, hogy folyamatosan hibás szóhasználatot tapasztal maga körül. Valahányszor a felnőttek beszélgetését hallgatta, úgy érezte, át kell fogalmazni azt, amit addig megértett. Mint amikor, legnagyobb megdöbbenésére, felfedezte, hogy két ember, akik semmiben sem hasonlítanak egymásra, ugyanazt a nevet viselik.

Ez nagyjából minden dologgal megtörténhetett (egy csészével, egy kutyával, az evőpálcikákkal), de kétségtelenül a színek esetében fordult elő leggyakrabban. Ahol valaki egyszerű pirosat látott, Mio a szín legalább tíz különböző árnyalatát érzékelte, és úgy érezte, tévedés valamennyit ugyanazzal a névvel illetni.

Egy ponton azonban felismerte, hogy a kommunikáció érdekében le kell mondania a precizitásról, és ekkor megszólalt: „enni akarok”, „melegem van”, „nem akarok kimenni”, „segítesz rendbe tenni a szobát?”.

A család öröme óriási volt. Valahányszor megszólalt, Kaneko adott neki egy cukorkát. Apró jutalom volt ez azért, hogy megszabadította őt egy hatalmas aggodalomtól, a másodiktól a Nagy Ijedelem napja óta, amikor a kislány megmagyarázhatatlan módon eltűnt, hogy aztán egy textilvirágba burkolva bukkanjon elő.

Ez volt az oka annak, hogy négy- és ötéves kora között Mio szája folyton tele volt cukorkával.

A fogorvos figyelmeztette őket:

– Ez a rengeteg cukor tönkre fogja tenni a fogaidat. Támadás a kislány szép fogazata ellen. Meg fogják fizetni ennek a rossz szokásnak az árát, Josida asszony!

Miónak azonban nem volt lyukas foga. A fogacskái szép egyenesen álltak, rések és átfedések nélkül, s gyönyörű, fehér zománc fedte őket. Egy nap már meg is tudta nevezni ezt a fehéret, és élvezettel ismételgette: „Enpaku 鉛白 : egy ősrégi fehér, ólomfehér, amellyel a testet díszítették, mielőtt rájöttek volna, hogy mérgező.”

A kislány persze magában továbbra is tépelődött. Meg volt győződve róla, hogy sosem fogja tudni pontosan elmondani azt, amit szeretne. De aztán megadta magát, és elengedte a szavakat. Az édesanyját ez mérhetetlenül boldoggá tette, Mio számára pedig valódi függőséggé vált, hogy örömet szerezzen neki.

Kaneko boldogságában folyton újabb és újabb zacskó cukorkát vásárolt.

– Jó napot, Josida-szan! Mio-csan nagyon odavan ezért a cukorkáért.

– Igen, Szano-szan, imádja őket… és tudja, mit mondott nekem ma reggel?

– Mit?

– Hogy meg akarja hívni a zebrát, a zsiráfot és az állatkert összes állatát a születésnapjára. A múlt héten elvittük az Ueno Parkba…

– Jaj, de vicces! Hány éves?

– Novemberben tölti be az ötöt.

Az asszony végre felhagyott azzal, hogy a kislányt „önfejűnek” és „különlegesnek” nevezze. Bár ekkoriban tényleg úgy gondolta, hogy különleges lesz, és kitörő örömmel üdvözölt minden apróságot, amit a kislánya mondott: a gyerek megmenekült, és csak ez számított.

Végre lezárult a második rablási kísérlet is, amit el kellett szenvedni: a szavak elrablása.

Mindössze egyetlen dolog maradt, egyetlen kicsike folt, ami azonban fokozatosan kiterjedt az átalakulás évében: Mio nem nevezte meg a színeket, erre az egyre nem volt hajlandó.

Ezt, legalábbis kezdetben, mindenki múló apróságnak, véletlennek tartotta.

Csak az édesanyja gyanakodott.

Félretette a legínycsiklandóbb bonbonokat, mint amikor a kiskutya nem akar pacsit adni, és állandóan azt ismételgette:

– Ez milyen színű?

Míg a lánya tétovázott, Kaneko makacsul hajtogatta:

– Milyen színe van?

A kislány azonban mellébeszélt, megnevezte a tárgyat, a maga módján leírta a formáját és a használatát, sőt még kis történetet is kitalált róla. Az anya azonban ragaszkodott a színhez, amely központi helyet foglalt el a családja mindennapi életében: szűrés, öblítés, facsarás, kinyomkodás, teregetés, varrás, vasalás, ámuldozás: „Ó!”

A cukorkákkal teli, színes zacskót figyelmeztetés gyanánt felakasztotta a konyhában egy jól látható helyre.

Kaneko aggodalma visszatért: ki az ő lánya?

Ha Mio nem mondta meg, hogy az adott dolog milyen színű, akkor az a dolog nem létezett az anyja számára.

– Anyu, segítesz összehajtogatni a ruhát?

– Milyen színű a ruha?

– Anyu, nézd, orángután!

– Milyen színű az orángután?

Csak az ételek esetében tartóztatta meg magát. Rettegett, hogy a lánya, amilyen makacs, még a végén éhen hal.

– Olyan sok a szín minálunk, biztosan össze van zavarodva – mentegette az unokáját Jóko nagymama, aki korábban sem tartotta annyira sürgősnek, hogy Mio beszélni kezdjen. Sőt, az anyja helyében hagyta volna, hadd időzzön még egy kicsit a kisgyerekkorban.

– De ez abszurdum! – vágott vissza Kaneko. – Miért van az, hogy minden zöldség és gyümölcs nevét tudja, mégsem mondja ki azt, hogy az alma piros? Nagy, sima, lédús, tegnap azt mondta: lédús!, de azt nem képes kimondani, hogy piros. Direkt csinálja!

– Ebben az életkorban még nincs bennük rosszaság, Kaneko. Hagyd békén, és meglátod, előbb-utóbb mondani fogja – tanácsolta a nagymama.

Egy dologban azonban Kanekónak igaza volt: Mio direkt csinálta. Persze nem azért, hogy őt elkeserítse; semmit sem akart kevésbé, mint elkeseríteni az édesanyját.

Gyakran előfordul, hogy azokat a dolgokat, amiket nagyon szeretünk, igyekszünk védelmezni, s ezzel együtt egyfajta ellenállás alakul ki bennünk azzal szemben, ahogy mindenki más érti őket.

Mio ezen az ideges módon sajátította el a színeket. Megtanulta a szavakat is, de a szavak különböztek más gyerekek szavaitól. Mintha máris valami jóval nagyobb dologra irányulnának.

A közönséges fő- és melléknevekhez Mio különös szavakat kapcsolt. Elégedetlen volt a „jobban” vagy a „kevésbé”, a „sötétebb” vagy „világosabb” hatásával. Olyan kifejezéseket használt, amelyek mások számára semmit sem jelentettek: fiatalzöld, hatéveskék, olyan sárga, ami körbejár, az este hétórai ég kékje. Ezek a szavak vele maradtak, a felnőttek pedig úgy tekintettek erre a vicces rendellenességre, mint amikor valaki nem az anyanyelvét sajátítja el.

– Megdöbbentő – suttogták néhányan az édesanyjának és a nagyanyjának –, hogy valaki ennyi idősen ilyen kitűnően ismerje a japán nyelvet.

Némából a környék legbeszédesebb kisgyereke lett.

Kaneko megkönnyebbülése kitartott néhány napig. Ismét osztogatni kezdte a cukorkákat. Mio azonban csupán a tenyerébe fogta őket, majd meghajolt, megköszönte, és gyorsan a zsebébe süllyesztette, nem tette be a szájába. Egyáltalán nem örült az ajándéknak, felfogta, hogy ez zsarolás. Senki sem sejtette, hogy ez volt Mio rövid életének második óriási kompromisszuma. Rájött, hogy ha egy szó bosszantó módon egyszerre számos különböző dolgot is jelenthet, hogyan lehet kiszabadítani: elég, ha köré gyűjtünk egy csomó másikat, kész tömeget képzünk körülötte.

Így, ha rosszul is indul egy mondat, ha megkavarjuk kissé, akkor gyorsan pontosítani lehet az irányzékot.

Tulajdonképpen ez történt a festékekkel is: egyaránt lehetett sötétíteni és hígítani, s ezáltal megváltoztatni őket.

– Milyen szín ez, Mio?

– Az érett, vékony héjú szőlő színe.

– És ez?

– Éjfélfekete egy kevés holdfénnyel.

Ezek a sárgához vagy a szürkéhez ragasztott szavak mindenkit szórakoztattak, csupán Mio édesanyját kergették az őrületbe.

Kitört a háború.

Mio számára az volt a nap legkedvesebb időszaka, amikor a ház a pihenésre készülődött. A műhelyet bezárták, azoknak a festékeknek a szaga, amelyekkel a Josida család a siromukukat díszítő, apró kiegészítőket festette, kint maradt a verandán. A hímzőtűket beletűzték a tűpárnába, a szalmatatami befedte a szoba padlóját. Széthajtogatták a futonokat, amelyek egész délelőtt ki voltak terítve, hogy magukba szívják a nap illatát és jókedvét, s felkészüljenek az estére.

Ilyenkor a kis Mio a földön hevert. Beszívta a szalmával borított fapadló friss illatát, az ujjbegyével végigsimította az illesztéseket, bejárta a padló színes szeleteiből kirajzolódó, képzeletbeli ösvényeket. Mamoru nagypapa akarta, hogy (a régi daimjók módjára) a padló színes legyen: olyan apró luxus volt ez, amit egy kelmefestőcsalád könnyedén megengedhetett magának.

Mio emlékezett a nagyszülei szóváltásaira. Jóko nagymama úgy felemelte a hangját, mintha a férje legalábbis a szomszéd helyiségben lett volna: közönségesnek nevezte ezeket a színes padlószeleteket: jobban szerette volna, ha az egész egyszínű, legfeljebb egy kis indigó- vagy vaníliaszínű díszítéssel. A nagypapa visszavágott, hogy nincs ízlése, s hogy túl kellene lépni a megszokott hierarchián.

A szín ugyanis mindig is privilégium volt: a társadalmi osztályt jelölte.

Később Mio az iskolában tanult a császári udvarban élő nők kimonójának tizenkét rétegéről, az úgynevezett dzsúnihitoéról. Valamint a kani dzsúnikai rendszerről, amely Kr. u. 600-tól kezdve pontosan meghatározta, hogy az udvarban élőknek társadalmi hovatartozásuk szerint milyen színű fejdíszt kellett viselniük. Mindkét esetben tizenkét árnyalatról volt szól, amelyek jelezték viselőjük hatalmát, valamint azt is, hogyan kell viselkedni velük szemben.

Nagyobb korában Mio ámulattal tekintett erre a korszakra, amikor a jogokat színek és színárnyalatok határozták meg. Arról ábrándozott, hogy egy nap a világ újra visszatér ehhez a rendszerhez: színekkel határozzák meg, hogyan kell viselkedni, és hogyan kell értelmezni az emberek közti kapcsolatokat.

A napnak mindössze egyetlen rövid időszaka volt, amit Mio édesapja kizárólag a lányának tudott szentelni, ilyenkor a kislány megtanulhatta, kicsoda az apja.

Ez az idő este, elalvás előtt érkezett el, amikor kinyitották a vaskos mesekönyvet. Mindig ugyanazt. Jószuke elmerült a tartalomjegyzékben, majd felolvasott egy új mesét a kislányának, aztán egy másodikat is Mio két kedvence, az Urikohime és Amanodzsaku és A császár új ruhája közül.

A kislány összegömbölyödött az apja ölében, fejét a has és a comb találkozásához hajtotta. Később aztán mellé ült, vigyázva, hogy ne érjen hozzá a férfi szőrös karjához.

A könyvben nem voltak képek, őt azonban ez nem zavarta. Sőt, olyan részletesen elképzelt mindent, ahogy azt semmilyen illusztráció nem tudta volna visszaadni. Mio általában csalódásként élte meg, ha meglátta a dolgokat.

Szívesen félbeszakította az apját, hogy megkérdezze, milyen színű volt Momotaró kendője, vagy annak a kutyának a szőre, amelyik elkísérte őt a szörnyek földjére (vajon kogecsa 焦茶 volt, vagyis olyan barna, mint az égett tealevelek, esetleg tobi-iro 鳶色, olyan vöröses árnyalat, mint a kánya tolla?), hát a bambusznádból születetett Kaguja hercegnő piros kimonója véletlenül nem akabeni-iro 赤紅色, vagyis olyan muskátlipiros, amilyet a magas társadalmi állású kiotói hölgyek viseltek?

Az édesapja nevetett, szórakoztatták a lánya kérdései.

Mio édesanyja azonban ilyenkor nem bírt bent maradni a szobában. Ha nagy ritkán ő olvasott mesét a lányának, Mio nem tett fel kérdéseket. Némán átadta magát az anyja hangjának, mintha Kaneko egy végtelenül hosszú szútrát recitálna.

Jóko nagymama messziről figyelte az esti jeleneteket: örült, hogy a veje engedékenyebb, mint a lánya. Tulajdonképpen a férje is így volt Kanekóval, amikor az kislány volt: Mamoru még ahhoz a korosztályhoz tartozott, amelyik alig-alig látta a gyerekeit.

Attól kezdve, hogy megtanult olvasni, Mio szenvedélyesen szerette a leírásokkal teli regényeket: Salgari érzéki, összebogozódó dzsungelét, Stevenson trópusi vidékeit, Kavabata behavazott tájait. Azoknál a részeknél, amelyeket mások általában átugrottak, ő hosszasan elidőzött.

Sosem maga a dolog érdekelte, inkább az, hogy milyen.

Aztán elérkezett az a nap, amikor belezuhant a fehérbe. Mio nagyjából ötéves volt ekkor.

Az udvarból behallatszott az újszülött kismacskák nyivákolása, a faágak bágyadtan súrolták az ablaküveget.

Egy baráti házaspár érkezett látogatóba Gunmából, gazdálkodók voltak. Évtizedek óta ők szállították az értékes indigócserje-leveleket a Josida családnak. A férj és a feleség az augusztusi melegtől elpilledve ült a tatamin, vidáman kortyolgatták a jeges szoba-csát. Mio kapott tőlük ajándékba egy tavaszi fesztiválról származó babát, s ő ezen felbátorodva körülöttük lófrált. Miközben a vendégek arról beszéltek, hogy milyen volt a termés, illetve beszámoltak az új hajszálcsöves öntözőrendszerről, ami praktikus, de kevéssé hatékony, Mio a tatamin hempergett, és azt játszotta, hogy szora-mamét, babot fejt, miközben a szenbeimorzsákat pöckölgette.

Aztán ahogy a felnőttek beszélgetése akadozóbbá vált (talán azért, mert közeledett a hazaindulás ideje) hirtelen a kislány kerül a figyelem középpontjába.

– Mi a kedvenc színed, Mio-csan?

A kissé leereszkedő kérdés olyan feszültséget okozott, mintha hirtelen kifeszítettek volna egy zsinórt a szoba egyik végétől a másikig.

Mio nem lepődött meg. Abban a korban volt, amikor magától értetődőnek vett olyan dolgokat is, amelyek egyáltalán nem voltak azok. Mint például az anyja haragját, a zacskóból elővett, majd visszatett cukorkákat, ha nem a megfelelő választ adta (vagy ha egyáltalán nem válaszolt), vagy a nagyapja műfogsorát, amit kitett az asztalra, valahányszor umesut akart inni.

– Sok színt szeretek, nem csak egyet.

– És tetszik az indigókék is, Mio-csan? A mi indigókékünk?

– Nagyon.

A választ mindenki elégedett mosollyal jutalmazta, mintha az egész ház fellélegzett volna.

– De mindennél jobban az a kék tetszik – folytatta Mio –, amelyiknek áfonyaillata van, és egy kicsit nedves.

– Áfonya? – kérdezte kíváncsian a vendég asszony, és Mio nagyanyjára pillantott megerősítésért, hogy jól hallotta-e.

– Aztán tetszik a narancssárga… az alkonyati. Amilyen este hat körül szokott lenni az ég.

– Az alkonyati narancssárga, amilyen este hatkor szokott lenni az ég – ismételte vidáman a vendég. – Ez egy nagyon szép kép!

– És a sárga? – kérdezte nevetve a férje, aki biztos volt benne, hogy ez egy játék.

Senki sem vette észre, milyen kifejezés jelent meg Kaneko arcán. Mio sem, aki pedig érzékeny volt az anyja hangulatának változásaira. Elvonta a figyelmét az öröm, hogy hosszú órák után, amíg végig feleslegesnek érezte magát, végre ő került a figyelem középpontjába.

– A sárgának…

Váratlanul egy kéz vágta ketté a levegőt felülről lefelé, akár egy fejsze.

– Most már elég! – szakította félbe az anyja. – Elég ebből!

A meglepetéstől senki sem jutott szóhoz.

Kaneko megszorította a lánya vállát.

– Elég volt, Mio! – kiáltotta. – Elég ebből az ostobaságból!

A nagymama felállt, hogy visszafogja. Mindig saját magát látta Kanekóban: valaminek az elvesztését, ami a testéből született, de előre nem látható módon fejlődött.

– A sárga az sárga! – kiáltotta Kaneko, és tovább rázta a lányát. – Világos vagy sötét. Nincs semmi más, megértetted?

Ekkor már valamennyien álltak. Kaneko megriadt a látóterébe belépő emberektől, és engedett a szorításon. Talán zavarában, amiért elveszítette az önuralmát, térdre rogyott.

Elvesztette a háborút.

Aznap este Mio egyenesen belezuhant a fehérbe.

Ez volt az első eszméletvesztése. Az elkövetkezendő években többször is előfordult, hogy leereszkedett rá a tejszerű köd, valahányszor meggyötörte az élet.

Néhány óra múlva, amikor a vendégek már távoztak, a kislány arra eszmélt a futonon, hogy mindent elfelejtett: a szobát, amelyben tartózkodott, azt, hogy kik voltak még ott, az anyját, aki rátámadt, az arcát, a szájában lévő színeket, a nagyanyját, aki a segítségére sietett, a tatamin ülő felnőtteket, akik hirtelen felálltak, mintha egy nap alatt erdő nőtt volna ott, ahol addig síkság volt.

Mindent elfelejtett. Mindent, kivéve a sürgető kényszert, hogy megtalálja a megfelelő szót annak leírására, hogy milyen a sárga. Valamint az elszánt elővigyázatosságot, amellyel elhatározta, hogy soha többé nem számol be senkinek a színekkel kapcsolatos gondolatairól.

A családi műhelyben aztán feltárult számára az ügy praktikus oldala: mintha a költészet rendre utasította volna a prózát.

Mio általában napjában többször is bekukkantott a műhelybe, hogy egy tálcán teát vigyen az apjának és a nagyapjának. Vékony hangon csivitelve, óvatosan vágott át a zsúfolt helyiségen. Miközben az édesapja festékfoltos kezével letörölte magáról az izzadságot, ő azokat a vaskos köteteket lapozgatta, amelyekben egymást követték a vasi papírra nyomtatott hagyományos minták, akár egy albumban. Néha hallotta, amint az apja azon morfondírozik, hogy jó lenne újakat készíteni, de aztán rögtön el is vetette az ötletet. Mamoru nagypapa viszont hallgatott, és apró kortyokban itta a teáját. Úgy tűnt, ahogy öregszik, mindennap elhagy egy-egy szót.

A kislány megismerte a festékeket, akár csak a hagyományos textilfeldolgozást és a különleges nevű füveket. Mielőtt megtanulta volna leírni a saját nevét, már felismerte, mikor forr fel az azuki bab, megismerte a téli széltől kicsípett kezet, és azt az indigókéket, amit a Japánba érkező első külföldiek neveztek el Japan Blue-nak.

– Meg kell ismerned az egész folyamatot, ismerned kell minden lépést ahhoz, hogy értékelni tudd az eredményt – mondta az apja. – Ez arra hasonlít, amikor olyan alaposan megismerünk egy utat, hogy sötétben is végig tudunk menni rajta.

Josida Jószuke nagyon szerette a metaforákat, de abba valóban beleszédül az ember feje, ha megtudja, hány ember munkájára van szükség egy esküvői kimonó elkészítéséhez. A ruha, ami végül selyempapírba és vászonba csomagolva arra vár, hogy felvegyék, rendszerint túl van egy hatalmas utazáson Japán egyik végétől a másikig.

Amikor belépett a műhelybe, Mio úgy érezte, egy másik világba csöppent.

Ha el akart jutni oda, ahol a siromuku útja a végéhez közeledik, elég volt átvágnia az udvaron, felkapaszkodni a fából készült gangra, félregörgetni az ajtókat, ellenőrizni, hogy mindene tökéletesen tiszta-e, félretolni a sokadik sódzsit, és – ahogy a nagyanyja tanította – a fejét meghajtva elsuttogni, hogy szumimaszen.

A kislány ezen a helyen mindenekelőtt az egyszerűséget és az udvariasságot szerette. A műhelyből a gazdagság levegője áradt, s úgy tűnt, ebben a gazdagságban benne rejlik az az illúzió, hogy az esküvői kimonóval együtt a boldogságot is haza lehet vinni.

A műhely az egész környéken ismert és megbecsült volt. A környékbeli lányok legtöbbje előbb-utóbb belépett a két cédrusfából készült ajtón, és rábízta magát a Josida család asszonyainak gyakorlott kezeire, akik ugyanazt a szókincset örökítették át nemzedékről nemzedékre, ugyanolyan jól tudtak öltöztetni és tanácsokat adni, beszéltek a praktikus dolgokról, és igyekeztek meggyőzni a menyasszonyokat a házasságban rejlő költészetről is.

Mio számtalanszor hallotta a siromuku történetét: az esküvői kimonó megalkotásában a legértékesebb anyagok egyesültek az ország legnagyszerűbb mestereinek tehetségével. Ez a történet magával ragadta a lányokat, úgy léptek ki a műhelyből, hogy tele volt a fejük kitárt szárnyú darvakkal, teknősbékákkal, ködös gondolatokkal, és olyan szimbólumokkal, mint az ökrök vontatta szekér, a gosoguruma. Miközben rögzítették az obit, vagy a kelmével kirajzolták a nyak körüli érzéki kanyarulatot, a Josida család asszonyai sosem felejtettek el tanácsokat adni az esküvővel kapcsolatban: miként kell a menyasszonynak járnia ahhoz, hogy a paróka ne csússzon félre a fején, fordítsa befelé a lábfejét, a tekintete ne irányuljon három méternél közelebbre, de messzebbre se; mely ponton kell összecsippentenie a ruháját a jobb keze középső- és mutatóujjával ahhoz, hogy ne húzza végig a szentélyhez vezető, kővel kirakott ösvényen.

Miót azonban a beszélgetéseknél sokkal jobban elvarázsolta a kelme fehér színének számtalan árnyalata, amelyek közül mindegyiknek külön neve volt: az elefántcsonttól kezdve (zóge-iro 象牙色) a nyersfehérig (kinari-iro 生成色 ), a sárgásfehértől (neri-iro 練色) az osztrigahéjpor fehéren át (gofun-iro 胡粉色 ) a gyöngyvirágcserje fehér színéig (unohana-iro 卯の花色). Mindig megdöbbent, valahányszor látta, mennyire elsilányul egy gyönyörű kimonó, ha nem a megfelelő árnyalatú bőrrel találkozik, mint ahogyan azon is, ahogy egy kelme feltűnésmentesen el tudja takarni az esetleges testi hibákat.

Elragadtatva nézte a tűtől elgyötört ujjakat, a hónapokon át tartó hímzést, az órákon át tartó öltöztetést. Igen, gondolta Mio, a szépség mindenkitől elrabol valamit. Elrabolta az anyja és a nagyanyja látását, az apja és a nagyapja bőrét. A szépségben semmi sem könnyű.

Csak azzal a feltétellel mehetett be a műhelybe, ha senki sem vette észre.

– Ha nézelődni akarsz, ügyelj, nehogy valaki meglásson. Ha hallgatni akarsz, senkinek sem szabad tudnia róla, hogy ott vagy.

Kategorikusan meg volt tiltva, hogy hozzáérjen a kimonókhoz, mint ahogy az is, hogy a kliensek közelébe menjen, vagy megszólítsa őket.

Csendben a falhoz lapult, szinte láthatatlanná vált, így figyelte a jövendőbeli menyasszonyokat, s tanulmányozta az arcukat. Valamennyien nagyon szépnek tűntek, de egyáltalán nem tudta értelmezni az érzéseiket. Vajon rémültek vagy boldogok? Ha pedig jól érzik magukat, miért olyan a tekintetük, mintha legszívesebben elmenekülnének? Lehetséges, hogy a boldogságban benne rejlik a félelem is?

– Ez teljesen normális, Mio – mondta egy nap a nagyanyja. – Idejönnek, hogy kiválasszák a siromukujukat, ugyanakkor egy kicsit a halálra is készülnek.

– A halálra? – kérdezett vissza döbbenten a kislány.

– Tudod, mit jelent a fehér a kultúránkban? A fehér a legtisztább szín, valódi szent szín. Azonban ősidőktől fogva inkább a gyászhoz kötődik, mint az élethez. A fehér mindig a vég színe volt, míg a vörös a kezdeté.

Mio még soha nem vett részt temetésen. Csupán egyetlen egyszer látott egy sűrű, fekete felhőt lassan végigvonulni az utcán. A felnőttek elmagyarázták, hogy valaki meghalt, az öreg Abe-szan a cukrászdából, ahol vagasit lehetett kapni.

– Régen a gyászruha nem fekete volt, hanem fehér – magyarázta türelmesen Jóko nagymama. – Fehér, mint az esküvői kimonó.

A kislány megdöbbent.

– Ha belegondolsz, mindkét esetben arról van szó, hogy valami véget ér. Az ember átlép az életből a halálba, vagy a lányok közül az asszonyok közé. Elhagyja az apja házát, és többé már nem része annak a családnak. Meghal, mint gyermek, és újjászületik, mint feleség.

– És mi a helyzet a vörössel? – kérdezte Mio.

A vörös a hagyomány szerint rögtön a szentélyben lezajlott szertartás után jelenik meg, amikor a menyasszony leveti a siromukut, és egy karmazsinpiros-arany színösszeállítású kimonóban fogadja az esküvői vacsorára érkező vendégeket. Ebben a vérözönben mutatkozik meg az új életállapot.

Belezuhanni a fehérbe, alámerülni a vörösbe: Mio azon a délutánon (hatéves volt ekkor) feltette magának a kérdést… jobban mondva ráérzett anélkül, hogy a kérdés formát öltött volna: valóban megéri meghalni egy férfiért?

Mio rettegett az apja kezétől.

Hozzá volt szokva a siromuku ragyogó fehérségéhez, ahhoz, hogy a legjelentéktelenebb piszkot is le kell mosnia magáról, mielőtt bedugja az orrát a műhelybe, így az apja zömök, festékfoltos ujjai szeretet helyett fenyegetést sugalltak számára.

Ennek ellenére különleges hatalommal bírtak, ugyanis mindent meg tudtak javítani.

Gyakran előfordult, hogy a környéken lakók becsengettek, mert azt hallották, hogy Josida-szan meg tudja javítani a kályhát, a mosógépet, a rádiót vagy a képkeretet.

– Nekünk azt mondták, hogy maga nagyon ügyes – kezdték a szokásos üdvözlést követően.

Természetesen felajánlották, hogy fizetnek érte, de mivel Josida Jószuke mindig azt mondta: „Nem, nem szükséges, nekem ez nem munka”, év végén rendszerint hoztak valami apró ajándékot: mocsit, egy láda sört, egy szatyor krumplit vagy paradicsomot, és a ház megtelt virágokkal.

Később teljesen változó időpontokban megjelentek a környékbeli gyerekek is, és megkérték Josida-szant, hogy javítsa meg a játékaikat, amelyeket a szüleik kidobtak, mondván, hogy már tönkrementek.

Josida Jószuke elvette a játék darabjait, csupán annyit mondott, hogy „jól van” vagy „gyere vissza holnap”, s aztán este, amikor már mindenki aludt, kirakta a konyhaasztalra a csavarhúzókat, reszelőket, franciakulcsokat, pálcikákat és egyéb különös formájú eszközöket. Másnap kedvesen mosolygott a gyerekeken, akik örömükben, hogy viszontláthatják örökre elveszettnek hitt kincsüket, gyakran még köszönetet mondani is elfelejtettek. Ezt a mosolyt csak akkor engedte meg magának, ha senki sem látta.

Csak a lánya volt tanúja egyszer-kétszer. Először egy reggel kapta el ezt a szeretetteljes mosolyt a folyosón, amikor a tükör előtt öltözködött (egy narancsos-rózsaszín kimonót vett fel a nyolcadik születésnapjára). Másodjára akkor látta viszont, amikor az iskolából hazafelé jövet átvágott az úttesten. Jószuke az ajtóban állt és mosolygott, miközben egy kisfiú azt a műanyagsárkányt eregette, amit előző este tett le törött szárnnyal a konyhaasztalra.

Ha megkérték volna, hogy rajzolja le a szüleit (egy ilyen rajz sokat elárul arról, hogyan látják a gyerekek a családon belüli hierarchiát), Mio hatalmas ginkgóként ábrázolta volna az édesanyját, amely az udvar közepén nő, az apját pedig kis vadvirágként.

Szerette volna, ha határozottabb, ha jobban kiáll mellette. Bár a Mio és az anyja közti viharos összecsapások során látszott, hogy Jószuke a lánya pártján áll, úgy tűnt, lemond a hozzászólás jogáról. Hallgatott, és szinte biztosra lehetett venni, hogy bármit is mondana, az nem változtatna semmin. De legalább valaki a szemébe nézett volna! Mio megdöbbent azon, hogy az otthoniak közül senki se nézett bele azokba a fakéregszínű, nedves szemekbe, amelyek szinte gyermeki módon tükrözték az apja érzéseit. Mio kimondhatatlanul rosszul érezte magát, amikor az anyja rátámadt. Vajon az apja miért nem szól egy szót sem az érdekében?

De aztán, amikor az apja előhúzott a zsebéből egy pirinyó búgócsigát, Miót nem a játékon körbefutó színes csíkok babonázták meg, hanem Jószuke arca. Ezeknek a közös játékoknak a szépsége szavak nélkül is kárpótolta mindenért. Mamoru nagypapához hasonlóan az édesapja se nagyon hitt a szavakban. Használta őket, de csak takarékosan, mintha nem bízna bennük.

Esténként, amikor a műhely már bezárt, és túl voltak a vacsorán, Mio sokáig áztatta magát a fürdőkádban. Az anyjával és a nagyanyjával együtt elmerült a hatalmas ofuróban, és addig hallgatta a beszélgetésüket, amíg a víz langyosra nem hűlt.

Amikor még nagyon kicsi volt, általában az apjával és a nagyapjával fürdött. Miután az előszobában levetkőztek, a szomszédos, égszínkék csempével kirakott helyiségben a férfiak erőteljesen lecsutakolták magukat, hogy a hajukból és a körmük alól kitisztítsák a festéket. Aztán az apja a fejére öntött egy tál vizet, és nevetve bemászott a kádba. Alulról nézve Mio hatalmas fazéknak látta az ofurót, amiben forró leves gőzölög.

Ahogy nekidőltek a kád falának, Mio elnézte Jószukét és Mamoru nagypapát: mindketten lehunyták a szemüket, és törölközőt tettek a fejükre. Rejtély volt számára a két férfi sűrű csendje… mintha nehézkesen megpróbálnák saját maguk felé fordítani az ujjukat: nemcsak a piszoktól szabadultak meg, de az egész naptól is. Minden naptól. A forró vízben ázva úgy látta, fokozatosan elvesztik az emlékeiket.

Az asszonyok a férfiakkal ellentétben rengeteget fecsegtek az ofuróban. Egyáltalán nem hagyták maguk mögött a napot, sőt: még alaposabban végigtapogatták.

Mio rájött, hogy bár együtt élnek, a családtagjai élete csak részben érintkezik.

Úgy tűnt, mintha mindent együtt csinálnának, valójában azonban volt, aki elhagyta a helyiséget, és elment, hogy elvégezzen egy másik feladatot, volt, aki szünetet tartott, hogy kimenjen a mosdóba vagy az ajtóhoz. Kaneko otthagyta az anyját, hogy átmenjen a konyhába, a nagypapa elropogtatott egy szenbeit vagy megivott egy sört a segédeivel, az apja pedig elszívott egy cigarettát.

Mindenekelőtt pedig ott volt az a másik élet: a családtagok titkos, belső élete. Ez legtöbbször olyankor mutatkozott meg, amikor Mio anyja vagy nagyanyja úgy kezdett egy mondatot, hogy: „Ma, amikor a hagymát daraboltam, arra gondoltam…”, „Miközben kiterítettem az anyagot, azon járt az eszem…”, „Amikor befejeztem Josiko-szan ruhájának a hímzését, eszembe jutott…”

A kád oldalának dőlve az asszonyok arca ellazult, és Mio megfigyelhette az átalakulás folyamatát. Ahogy a pórusok szép lassan kitágultak, a kislány tanulmányozhatta azt, ami az elkövetkezendő években a rögeszméjévé vált.

Attól a naptól kezdve élete utolsó napjáig, amikor őt is elégették (azokba a vérfoltos kimonókba burkolva, amelyeken született), Mio mindvégig azután a szín után kutatott, ami az egyes emberek sajátja.

A csak rájuk jellemző, egyedi árnyalat után.

Talán azért történt, mert a lány arca leírhatatlan volt, vagy mert a nyári kabócák nagyon hangosan cirpeltek. Vagy egyszerűen csak azért, mert Mio folyamatos, észrevétlen növekedése aznap összeadódott, és hirtelen felnőttebbé vált.

Jóko nagymama, aki biztos volt benne, hogy a lánya odabent van a műhelyben, a konyhaasztal mellett ült mozdulatlanul, arcát a tenyerébe temetve. Sírt, mert egy kedves barátnője meghalt. Eközben Kaneko, aki viszont abban volt biztos, hogy az anyja a műhelyben van, a fürdőben maradt, mert gyötörte a migrén.

Az ügyfél, aki jól ismerte a járást, belépett a csendes műhelybe. Magabiztosan elindult a függönnyel elválasztott kis fülke felé, amelyet öltözőként használtak, és miközben arra várt, hogy jöjjön valaki, levetkőzött. A siromukut varrató menyasszonyok több alkalommal is eljöttek próbálni, és megbeszélni a részleteket meg a kiegészítőket.

Amikor Mio belépett, azonnal észrevette, hogy működik a ventilátor. A légáramlás a függönyre irányult, ami ide-oda lengett, és hol elfedte, hol látni engedte egy fiatal nő félmeztelen testét. Miót annyira megdöbbentette a látvány, hogy eszébe se jutott, hol lehet az anyja és a nagyanyja.

Ez volt az első alkalom, hogy ennyire telerajzolt bőrt látott: olyan volt, mint egy papírlap, amit valaki hosszan és gondosan megfestett, aztán hegyes ceruzával kusza, összegabalyodó vonalakat húzott rá.

A kislány szinte elkábult a hegek és festmények szövevényétől és a megdöbbentő színektől.

Annyira intenzíven bámulta a nőt, hogy az megérezte, és rémülten megfordult. Miután azonban felmérte a kislány arányait, megnyugodott.

– Gyere – mondta, és intett Miónak az ujjával. – Nyugodtan gyere közelebb.

Mio zavartan felvonta a szemöldökét.

– Soha nem láttál még tetoválást? – kérdezte a nő, amikor látta, hogy a kislány nem tud betelni a bőre látványával. Közelebb lépett, hogy Mio meg tudja érinteni. – Meg akarod tapintani? – kérdezte, és kitárta a tenyerét.