Dobozi Eszter

A Minden kellene

A legvégén nem az fog számítani,

hogy mennyi év volt életedben,

hanem hogy mennyi élet volt éveidben.

Abraham Lincoln

Orpheusz Kiadó

Budapest, 2021

© Dobozi Eszter jogutódja, 2021

© Orpheusz Kiadó, 2021

Színről színre

Midőn beteg volt…

„Mily jó volt csacsogó csermely partján heverészni

Hűs árnyékot adó tölgy terebélye alatt.”

(Janus Pannonius: Mikor a táborban megbetegedett ford.: Kálnoky László)

Fátyolos érintésüket ismered ott a folyóknak?

Nagy vizekét, tengernyiekét? Emlékszel-e még? Így

kezdtem járni is egykor búza s a rozs közepében:

mint majd félelmem kint hagyva a partokon, úszni

Tőled vettem a bátorságot; a csúcsra föl, onnan

a hűs árnyak alatt leereszkedtünk, ahogyan le

s föl ég lajtorjáin az angyalok – ellebegőben…

Várok. Hét emelet magasából kémlelek itt most,

míg csak fel tudok állni, merengeni (orvosaim ha

engedik) a tónak tükörén; fénylik s idelátszik.

Nézem az erdőt, lombokon át házunk tetejét, mely

hetvenöt ölnyi szabadságunkat tartja meg. Őrzi.

Kórtermek

Gyöngyi emlékére

Kinek fenyegető, kinek

üdvössége: ágaival

ahogy betölti a teret,

ahogyan lent és fönt között

s oldalirányban megfeszül

egészen láthatatlanul,

tapinthatón s valószerűn

mégis: a nyűtt testek fölött

magasodón áll – a kereszt.

Egy-egy horkantás jelzi csak,

s a gyors lélegzetvételek,

zihálva újraéledők,

hogy hol vagyunk. Szentély ez itt.

Szent a haldoklók terme mind.

Ismételhetetlen

J.-nek

Mióta reflektoroz itt a reggeli nap?

Mióta szűri át magát a lombokon?

A sárgába hajló violákon megáll.

Az elmélkedő áll így megtorpanva, kéken

ékes szőlőszemek illatában járva.

Csupa figyelemmel jut át részecskéken,

közökön, réseken. Maradna minden így,

a jelenlétben teljes, ismételhetetlen.

Mire itt a gépem, a részek, a formák,

az áttetsző szirmok mind-mind odalettek.

Így üzennek

„Kinyúló két kéz, távol

időből, óceánból”

(Illyés Gyula: Két kéz)

Költők fejedelmétől

ahogy himnusz két kézről

tör fel, s fölmagasztosul

bütyke, árka, s mint vonul

a kiserkenő vérrel,

s áthat az időn-téren

minden, ami fájhatott

egykor, kora hajnalok

fáradalma, s estéké

tömörült dacos énné,

öntudattá, így tör rám

a fájdalom ma, körtánc

hiába vár, hiába

szó, dal. Erő hiánya,

dönt fölöttem, s bár ölre

nem mehetek, a dőre

akarat hajt. A lélek

korbácsa csak a vétkem:

futnék tetőre most is,

tágasságot, égboltnyit

esdek, áhítok egyre,

s mint ki átokkal verve,

‒ hányad íziglen? ‒ nyilall,

szúr, hasogat, s mint vihar,

szaggat egész valómban.

Ismerős valahonnan:

élő anyagnak kínja,

mely a testet lebírja.

Lépek, s anyánk fájdalma

kísért, átszállt vállamba

apánké, derekamban,

hátamban az elhaltak

fölsajognak. Mint őrök

vannak velem az ősök.

Így üzennek a múltak,

így, akik aláhulltak.

Ez most a bére annak,

hogy sorsuk odahagytam:

idők mélyéig sújtó

gyötrés. Egeket dúló.

Színről színre

H. L.-nek

Míg bennem műszerek matattak,

Te honnan jöttél az álmomba

délcegen, ifjan, ahogyan csak

gyermeki szememmel láthattam

nemes arcod, vonásaidat?

Ki küldött, hogy őrizz meg engem?

Miféle dimenzióiban

jártál e tájt a nem levésnek?

Mégis már szinte tapinthatón

s örökkévalón fiatalon.

Miképpen szűrődött rajtam át

a biztos érzés, hogy senki más

nem lehet ilyen gondoskodón

jelen, s atyaian biztatóm.

Félébren öröm futotta el

egész valóm. Odaát lehet

ilyen, aki színről színre lát.

én/te/ő

úgy vagyunk már

mint akikben

két évszázad

hallgatása ottrekedt

mint akikben

legalább két hosszú század

minden hallgatása tornyosul fel

olyanok éppen

szülőanya és örök gyerek

mint a rendíthetetlen törvény maga

a meghaladhatatlan

és fölzeng mint mennyei hangzat

mégis ami kimondhatatlan itt

földhözragadtságunkban örök mulasztás marad

két külön való

ki mégis egy

és nincsen kérdés

mert nincsen válasz

csak a végtelenség némasága

az űri csendben csak a működés zaja

de meg-megvillan még valami

abból ami ösztönös volt egykor

küldi még jelzéseit a mélyvilág

a halhatatlan intuíció

ki-kitör magából

ez volna hát mit úgy hívnak én/te/ő

a legcsupaszabb legvégső való

hol összeadódik minden

mi volt mi lesz

Pascal háromszögében

ahogy a számok föl-fölizzanak

Hangának

„Ó idő szaga hangaszálak”

(Guillaume Apollinaire)

Mennyi év, hány hónap és nap

kellene még – haladéknak

a végtelen áramlásból

metszve ki: maradni bárhogy

itt, roncsolt szerveim fölött

noha dőzsölnek az örök

pusztítók, s kártevők piszka

fojtogat… Hány lehet nyitva

még ajtó, belül kerülni

tágas termeken? Ki küldi

rám ez óhajt, ad még időt,

olyat, minőt csak a kilőtt

nyíl tovasurrogásában

ismerhetni meg, s a távlat

igézetében, és eljön

egyszer még a perc a versről,

amelyben ama hangaszál

letépetik – kicsiny leány –,

együtt merenghetünk veled.

Add még minékünk, Istenem.

Történelem

I.

Mi tartotta meg? A félelem.

S hogy mind távolabb maradhasson

tetőled, világ. Semmi se kell

inkább. Se név, se vágy, se asszony.

Csak a föld, a fák s lábasjószág –

egy pár csupán. Ereje fogytán

mivé lett? Omló falak között

pária. Míg el nem költözött.