A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Chuck Palahniuk: Not Forever, But For Now

Simon & Schuster, New York, 2023

Fordította Sepsi László

Copyright © 2023 by Chuck Palahniuk

Hungarian translation © Sepsi László, 2025

Magyar kiadás © Helikon Kiadó, Budapest, 2025

Minden jog fenntartva

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Turi Márton

A szöveget gondozta Balázs Piroska

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Borítótervező Oláh Gábor

Tördelte Izing Imre

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. készítette

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-620-331-3

Tartalom

Első rész
Kiskenguruk

Második rész
Daisybelle

Harmadik rész
A Miss Napsugár-meló

Negyedik rész
Cickafark

Ötödik rész
Nem tart örökké

Köszönetnyilvánítás

A szerzőről

ELSŐ RÉSZ

KISKENGURUK

1

Otto rávesz, hogy nézzünk természetfilmet.

Leültet az emeleti gyerekszobában filmet nézni Ausztráliáról. Ausztrália vadon élő állatairól. – Ausztrália ocsmány hely – közli Otto –, a világ nem csupa Micimackó.

Végignézzük, ahogy egy kiskenguru előmászik az anyukája hátsó feléből. Richard Attenborough hangja szerint egyetlen reménye a túlélésre, ha felmászik az anyukája bundáján. Szegény kiskenguru, csak egy pici rózsaszín maszat, vak, csupasz, a nedves ujjaival kapaszkodik az anyukája bundájába.

Minden irányból az ocsmány, barátságtalan ausztrál vadvidék veszi körül őket, csak vörös por, undok eszelős gyilkosok és elítéltek. A számkivetettek, akiket Anglia látni sem akar.

Az induri-pinduri kiskenguru felmászik az anyukája hasán. Richard Attenborough közli, hogy az anyukája nem tud rajta segíteni. Ő csak egy buta erszényes, és arról sincs fogalma, hogy a kiskenguru egyáltalán a világon van, és a bundájába kapaszkodik. Tudják, az anyakenguru mellső lábai rövidek. Nem hosszabbak egy Tyrannosaurus rex karjánál. Úgyhogy annak sem lenne nagyjából semmi haszna, ha az anyakenguru nem tojna az egészre. Ami pedig az apakengurut illeti, senkinek halovány segédfogalma sincs róla, merre járhat. Az apakenguru minden bizonnyal nagyban izél egy törpekenguruval vagy egy kacsacsőrű emlőssel a kocsma környékén, vagy egy nyilvános vécében buzul. De nyilván az apakenguru is tojik az egészre. Nincs körülöttük más, csak Ausztrália, ameddig a szem ellát, meg a nyavalyás szél, és az induri-pinduri kiskengurunak egyedül kell nekivágnia.

Nem nagyobb egy anyu szőrébe tapadt fikagombócnál. Nem fog hiányozni maminak.

A vonagló rózsaszín maszatnak fel kell találnia magát. Meghal, ha nem mászik be anyu biztonságos erszényébe. Ragacsos, remegő kiskenguru. Az erszényben tej, meleg és csupa olyasmi várja, amire egy növésben lévő kengurunak szüksége van. De ha lepottyan, közli Richard Attenborough, hát… akkor le lesz pottyanva.

Ezért Ausztrália kopár, napszítta talaján bizonyára bőséggel hevernek lepotyogott, tehetetlen kiskenguruk, kilapítják őket a tudatlanul ugráló nagykenguruk, összecsipkedik a kivimadarak, de akárhogy is, a gyámoltalan kis maszatok azonnal elpusztulnak.

Otto megfogja a kezem, és egymás kezét fogva nézzük a valahol félúton a születés és a felnövés között megrekedt nyálkás kis maszatot. Azt mondom, ha lenne egy kis esze, visszamászna az anyukája hátsójába. Az anyukája meg is érdemelné.

Mire Otto azt feleli: – Nem teheti, Cecil. – Azt feleli: – Ausztrália nem így működik.

És mindketten nézzük az anyja bundájába ragadt kis maszatot, úgy fest, akár egy mocskos kis ékszer. És mindketten gyűlöljük, amiért ilyen kis gyenge és csenevész, látni akarjuk, hogy meghal, ha nem képes összeszedni magát. Csak egy vonagló rózsaszín kukac, amelyet megijeszt a körülötte lévő hatalmas, napsütötte Ausztrália. Ottóval tovább fogjuk egymás kezét, és szeretnénk, ha a kengurubébi nem halna meg. És mindketten utáljuk Richard Attenborough-t, akinek a suttogása képen kívülről hallatszik, és folyamatosan a természet kegyetlenségéről meg a Nagy-korallzátonyról duruzsol, de a kisujját sem mozdítja, hogy megfogja a kiskengurut, és bedugja valamelyik anyakenguru erszényébe.

Nem, Richard Attenborough, a mi Richard Attenborough-nk nem alacsonyodik le idáig, mondja Otto. Sir Richard azt is végignézi, ahogy egy oroszlánfalka elkap egy kisgazellát vagy egy csapat hiéna cafatokra tép egy sovány, üvöltő kiszsiráfot. Otto szerint a Nagytiszteletű Lord Attenborough tehetne valamit. Mondjuk lelőhetné az oroszlánokat, vagy tapsolhatna, hogy elijessze a hiénákat, de Sir Richard sosem tesz semmit. Egyszerűen hagyja, hogy a kispingvinek halálra fagyjanak az Antarktiszon, és kiselőadást tart, miközben a ragadozó madarak felzabálják a frissen kikelt tengeri teknősöket a Encantada-szigeteken.

– És végignézeti velünk – mondja Otto –, a szőrös vén szarházi.

Ellentmondok neki. Sir Richard tanítani próbál nekünk valamit az állatvilágról.

– Nem – feleli Otto –, Richard Attenborough csak nézi, ahogy apró dolgok meghalnak. Aztán visszajön Angliába, és felmarkolja a fizut. – Aztán hozzáteszi: – Még anyunál is gazdagabb.

Otto szerint Richard Attenborough azért nem látszik soha a képen, mert amíg a farkasok széttépik a kis dikdik antilopot, Sir Richard szuszogva zsebhokizik.

A kiskenguru lepottyant, és úgy hever a porban, mint az anyakenguru nedves zsigereinek egy eldobott darabkája. Hülye, poros kis dög. Azt sem tudja, hogy Ausztráliában van. Majd csak abban a pillanatban fogja fel, hogy él, amikor megeszi egy kondorkeselyű vagy egyben lenyeli egy dingó.

Otto szerint a kiskengurunak ott kell feküdnie, miközben a szája telemegy vörös porral, és az összes elítélt bűnöző Ausztráliában megizéli, Sir Richard Attenborough pedig drukkol nekik.

Richard Attenborough azt suttogja: – No lám, egy keselyűraj! – Azt suttogja: – Nézzük csak!

Otto szerint Ausztrália csak egy hatalmas, mocskos gépezet, amely kengurubébiket gyárt, hogy megehessék őket a dingók, és kisbárányokat, amelyeket mi eszünk meg.

Mielőtt a kiskenguru bármire jutna az életben, Otto kikapcsolja a filmet. Lehalkítja a hangját, és Richard Attenborough kéjes duruzsolásával közli, hogy néha a kiskenguru elmászik egészen az anyja erszényéig, és megtalálja a boldogságot. Talál tejet és elalszik, de aztán az anyakenguru benyúl hozzá a mancsával és kihajítja, de ki ám.

– Nem – közli Otto –, ez nem olyan, mint a Micimackó, igaz-e?

Otto szerint ha az anyakenguru bal lábbal kelt, megfogja a kiskengurut, és a földhöz csapja. Vagy elpöccinti az ujjairól, akár egy ronda fikát. Undorodva lenéz rá, ahogy porosan haldoklik a földön a tappancsa mellett, mert klubestre kell mennie meg ruhapróbára, és valójában sosem akart kiskengurut, és ha az apakengurut sem érdekli, akkor ő minek foglalkozzon vele?

Anyu kapós manapság. Nagyban játszik.

Igazság szerint az anyakenguru azért pöccinti le a kis maszatot, mert utálja, hogy ilyen csenevész és gyenge. Hogy a kis undormány ilyen selejtes, gyámoltalan és törékeny. Tudják, egy anya mindig felismeri, ha egy kiskenguru nem olyan, mint a többi, hogy örökre egy satnya, fejlődésben visszamaradt hím marad. És tudja, hogy őt fogják hibáztatni miatta, mert túl korán szoktatta bilire vagy túlságosan szerette. Ezt suttogja majd a háta mögött a többi kenguru. Ezért társadalmi státuszának védelme érdekében inkább megszabadul a kis maszattól.

– De aztán minden jóra fordul – folytatja mosolyogva Otto. – Mert a kiskenguru a kengurumennyországba kerül. A kengurumennyországban ehet pudingot meg cukormázas tortát. – Azt mondja: – Az nem rossz.

Otto arcára kiülnek az érzései. Mint amikor fellobban a tűz a gyerekszoba kályhájában, olyan fényesen, hogy ahhoz képest a helyiség többi része sötétnek tűnik, és mintha Otto szeme beszívná az összes fényt a gyerekszobában. Ha ez a tűz kijut a kandallóból, mindannyiunkat elevenen eléget.

2

Dadus nézi, ahogy a hátsó lépcsőn lejövök a gyerekszobából a konyhába. – Baja esett, Cecil úrfi? – Megkérdezi, hogy miért csak az egyik lábamra helyezem a súlyom, és kifordult-e a bokám. A kíváncsi vén banya folyton kérdésekkel nyaggat. Nem vitás, hogy kulcslyukaknál hallgatózik, szaglászik utánam. És amikor megkérdezem, hogy fürödhetek-e ma este korábban, fitymálóan azt feleli: – Még ki kell fényesítenem a teáskészletet. Nincs időm megfürdetni, Cecil úrfi. Úgy vélem, ifjú úriember lévén épp ideje volna, hogy egyedül fürdjék.

És amikor kötöm az ebet a karóhoz, azt kérdezi: – Mitől lett csupa piros az alfele?

Szegény dadus. Anyu szerint ez a dadus egy kanalat sem tud kifényesíteni. Azt mondja, ha kirúgnánk, senki más nem venné fel. Csak akkor kezd el csutakolni, miután megtelt a fürdőkád, és levettem a nadrágomat meg a pulóveremet. A hátamat törölgetve megjegyzi: – Nahát, mintha vérezne az alfele.

Összerezzenek a durva bánásmódtól, és azt felelem, amire Otto tanított: hogy az iskolában az idősebb fiúk nagyon gonoszak, és ha kimegyünk a sportpályára, a felsősök oda szoktak osonni a kisebb fiúk, a tündibündi, csendes fejletlen hímek mögé, akik engedelmesen sorakoznak a meccs kezdete előtt. És ezek a szemtelen nagyobb fiúk lerántják a kisebbek rövidnadrágját az összes gumis gatyamadzaggal és hálós belsővel meg cseles térdvédővel együtt, amiket a fiúknak viselnie kell a férfias sportok űzése közben. És a lehúzott nadrág miatt mindenki a ruhátlan kisfiún mulat, nemcsak a többi fiú, hanem a tanárok és a munkások is, akik a füvet nyírják és a teniszpályát egyengetik, és megrázó érzés, hogy a gyenge napsugarak olyan helyen simogatják a bőrt, amely sosem látott még napfényt, miközben körbenevetik az embert, és ezért olyan sokáig tart lehajolni, felhúzni a bokáig letolt gatyamadzagot és visszatömködni a hálós belsőt és helyükre igazítani a rugalmas részeket, hogy eközben néha egy nagyon gonosz, termetes fráter merészen mögé oson a tündibündi fejletlen hímnek, és jól megizéli.

Napnál világosabban elmagyarázom ezt a dadusnak, ahogyan Ottóval elpróbáltuk.

Otto szerint az igazán gonosz fiúk mindig kiszúrják a félénk, aranyos típust, akit megizélhetnek. Otto szerint még Róbert Gida és Micimackó is megizél másokat. Malackát és Fülest. Minden adandó alkalommal a Százholdas Pagonyban. És Otto már csak tudja, a Sandhurstre járt.

Ezért vöröslik a hátsóm. Ha tudná az a vén, kotnyeles dadus.

Most olyan arcot vág, mint anyu, amikor azt mondta, hogy ne nézzünk oda. Ez egy másik napon történt. Vonatoztunk egy olyan nyomasztó reggelen, amit már el is felejtettünk volna, ha anyu nem néz ki a fülke ablakán, és nem szólal meg: – Cecil, Otto, fiúk, ne nézzetek oda! – Úgyhogy mind odanéztünk. A rekettyésben egy félszemű szeszkazán épp megizélt egy háromlábú kutyát. Mindhárman, anyu, Otto és én is tátott szájjal néztük, mi lesz ebből, de aztán a vonat továbbzakatolt, és a serénykedő szeszkazánt meg a kutyát a mámorosan nyalakodó hosszú, rózsaszín nyelvével eltakarta egy gyertyánerdő. Erre anyu hátradőlt az ülésében, elővette a naplóját a táskájából, és levelet kezdett írni a vasútvonal igazgatójának. – Tisztelt uram – suttogta írás közben –, épületesebb látnivalókat volna szükséges biztosítaniuk az utasaik számára, és nem kitenni őket annak a látványnak, hogy egy részeg alak kedvét tölti egy mozgássérült eben. – Tollának acélhegye halk, dühös sercegéssel karcolgatta a lapot.

Most pont ilyen látványt nyújt szegény öreg dadus arca is, az aszott, paprikavörös dadusé, aki eddig térdelt, de most feláll. A fürdőkád mellett magasodva a kötényébe törli a kezét.

De muszáj megfürdetnie, elöl és hátul is, mondom neki. Nevetek, és egy marék langyos vizet fröcskölök rá. Megfenyegetem, hogy azon nyomban kimászom a kádból, csupasz fenékkel leülök anyu pamlagjára a zeneszobában, és dadus egész nap próbálhatja fogkefével és hidrogén-peroxiddal kiszedni a foltot.

Erre dadus azt feleli: – Cecil úrfi, nem az én feladatom, hogy megfürdessem. Hiszen Otto úrfi és ön is csaknem nyolcvan kilót nyom, és tizennyolc marok magasak. – Szegénykém bőgni kezd. – Hiszen szőrös odalent – zokogja –, miért nem használja a kezét meg a lábát, mint egy férfi? – Felemeli a köténye szegélyét, és letörli vele a könnyeket az arcáról.

Nem tud meghatni, kijelentem, hogy akkor mondjon fel. A szappan lebeg a vízen a szőrös térdeim között, és én megpöccintem az ujjammal, mire pörögve alámerül. Birizgálom a szőrt a mellkasomon. Dadusnak semmi köze a szőrömhöz. Anyu szerint a szőröm mutatja a walesi véremet.

Közlöm dadussal, hogy szedje a cókmókját, és hagyjon itt minket, ha megterhelőnek találja a teendőit. De ne is próbáljon ajánlólevelet kérni. A gondolat is nevetséges. Anyu sosem írna neki ajánlólevelet. Ha dadusnak semmi hasznát nem vesszük, és jelenlétével nem emeli tovább a háztartás fényét, jobban teszi, ha szedi a sátorfáját, és a járókelőktől kéreget száraz kenyérre.

Kopjon le, közlöm vele, vagy szappanozzon és haladjunk. Köztudott, hogy sokan egymaguk fürdenek. Ha úgy hozná a szükség, én is meg tudnék tanulni egyedül fürdeni, felhúzni a cipzáromat vagy akár felvágni a steakemet. És dadus nyugtalan arckifejezést ölt, majd suttogva azt kérdezi: – Bántotta magát valaki, Cecil úrfi?

Mostanra a víz egészen rózsaszín lett a vértől, és én rózsaszín vizet fröcskölök dadusra, és közlöm vele, hogy nem, aztán, csak a miheztartás végett, vén banyának nevezem.

Otto szerint volt egyszer egy dadusunk, aki a szájával csinálta. Én nem emlékszem rá, és most nem is szeretném, ha valaki a szájával csinálná. Legalábbis nem ez a dadus.

Bűzlik az ezüstfényezőtől, a benzinszag beivódott a ráncos kezébe meg az arcába. Anyu kartávolságra sem merészkedne az öreglányhoz, viszont nem is mondana ilyeneket.

Nem, anyu rám szólna, amiért borzalmasan viselkedem, de a dadus csak egy öreg bejárónő. Senkinek sem fog hiányozni. Senki sem fogja befogadni, és megérdemli, hogy szívtelenül viselkedem vele, amiért folyton kémkedik a kulcslyukon keresztül. És ha gyűlöl engem, az megkönnyíti majd a dolgokat, amikor Otto eldönti, hogy mihez kezdjünk vele.