A szigeteknek

PROLÓGUS

Akaratlanul is a szüleink titkait hordozzuk magunkban; mi vagyunk a fodrozódások, amiket az általuk eldobott kövek keltenek a víz felszínén. Amikor lehunyom a szemem, érzem az illatát annak a szikrázó, törékeny pillanatnak, amikor az apám iránti bizalom szilánkjaira hullt bennem, és ezzel együtt az ő szíve is megrepedt. Érzem anyám ígéreteinek édes illatát.

Talán ti is érezni fogjátok, és sok minden mást is. Érzitek majd a fiú belső tüzét, aki túlságosan félt elengedni a haragját. A lány dermedtségét, amikor egy hirtelen jött meggondolatlan cselekedet miatt mindent elveszített. Az eső, a só és a pipadohány illatát. Mindent, ami azelőtt történt, hogy rám találtatok volna.

Érezlek titeket, mintha apró kis halak lennétek, amelyek lassú áramlatként a lélegzetem részévé válnak. Mi, emberek nagyrészt vízből állunk, de a titkaink, akár a kövek. Kívánom, hogy az én titkaim legyenek azok, amiken végiglépkedve átjuthattok az élet örvénylő patakján. Kívánom, hogy ne húzzanak le benneteket, inkább legyenek az otthonotok építőkövei. Én ezt adom nektek.

Hadd mondjak el egy történetet.

Hadd mondjak el mindent.

ELSŐ RÉSZ

A SZIGET

A kezdet

Régen egy szigetcsoport egyik aprócska szigetén éltem az apámmal, amely úgy emelkedett ki a tengerből, mintha levegő után kapkodna. Az esős, mocsaras vidéken a vastag kérgű fák között felnőve könnyű volt megfeledkezni arról, hogy a szigetünk nagy része víz alatt áll; több száz méternyi fagyos mélységben. Akármilyen nagy levegőt is veszel, nem tudsz leúszni olyan mélyre, hogy elérd az alját.

Ezek a szigetek, bár ezt akkor még nem értettem, igazi menedéket jelentettek. Nem akartam elmenekülni onnan, minden okom megvolt, hogy maradjak. Az apám volt a mindenem. Másokat is hallottam csillogó szemmel olyasmit mondani, hogy valaki „az egész világot” jelenti számukra. De nekem tényleg apám volt az egész világom, és ez a gondolat a mai napig magával ragad és elsodor, mint könnyű faágat a viharos szél.

A kunyhónk a sziget közepén állt egy tisztáson. Nem mi voltunk az első lakók errefelé; a szigetek régóta adtak otthont szökevényeknek. A dallamos, pattogós akcentussal franciául beszélő szőrmekereskedők körülbelül egy évszázada érkeztek; velük együtt pedig a tagbaszakadt favágók és halászok, akik ezüsthátú lazacokat kergettek. Később a háború elől menekülve megérkeztek a dezertőrök is. A szabályokat semmibe vevő hippik. A szigetek mindenkit befogadtak, aztán a viharos, hosszú, sötét telek sokakat ki is vetettek. Ez a zord évszak, akármennyire ámulatba ejtő, képes megölni a lelkeket.

A kunyhónkat a legtalpraesettebb szökevény emelte. Saját maga vágta ki a fát, amiből dolgozott, és olyan helyre építkezett, ahol senki sem lelhet rá. Negyven évet töltött a szigeten; ezalatt kertet művelt és gyümölcsöst telepített. Aztán egy ősszel egyszerűen nyoma veszett. Azt beszélték, hogy a tengerbe fulladt. A kunyhó ezek után évekig üresen állt, míg rá nem leltünk az almafákra, és be nem nyitottunk a házba. A sziget lakóinak száma így két főre emelkedett.

Nem emlékszem, hogyan érkeztem a szigetre, túl kicsi voltam. Csak az itteni életünkre emlékszem. Arra, ahogy a figyelő fák árnyékában sétálunk, a lépteink alatti föveny illatára, amely sötétnek és titokzatosnak tűnt, mint a tündérmesék. Emlékszem egyszobás kunyhónkra, a karosszékre a kandalló mellett, a mese- és tudományos könyveink gyűjteményére. Apám szakállából füst és fenyőszurok illata áradt, amikor esténként felolvasott nekem, a falak pedig mindörökre megőrizték a szökevény pipadohányának illatát.  Emlékszem, ahogy az eső kopogott a tetőn, míg csak álomba nem merültem, és a tűz halkan pattogott, őrizve álmomat.

De az emlékezetemben leginkább a fiókok maradtak meg.

Apám akkor kezdte barkácsolni őket, amikor a kunyhóba költöztünk, és amikor végül elkészült, a padlótól a plafonig ért a sor. A fiókok aprók voltak, nem nagyobbak, mint a tenyerem. Úgy vettek körbe bennünket, mint a körülöttünk lévő erdők és szigetek.

Minden egyes kis fiókban aprócska üveg lapult, azokban pedig egy feltekert papírdarab, mintha valami titkot őrizne. Az üvegeket lezáró dugók különböző színű viasszal voltak bevonva: a felső sorban vörössel, lejjebb pedig zölddel. Apám szinte soha nem bontotta ki egyik üveget sem.

– Vigyáznunk kell rájuk – mondta mindig.

De én hallottam, ahogy a palackokba zárt papírok megszólítanak.

Gyere, olvass el!

– Kérlek! – mondogattam neki.

Végül beleegyezett. Elővett egy bőrkötéses könyvet, tele számokkal, és beleírt valamit. Majd a fiókokhoz fordult, és latolgatta, melyikre essen a választás.

– Azt, ott fenn! – mutattam a felső sorra, ahol a vörös viasszal lezárt üvegcsék feküdtek. A történeteket mindig a lap tetején kezdjük el olvasni.

Apám odament a plafonig érő, görgős létrához, amit korábban készített, felmászott, benyúlt a fiókba, és kivette az üvegcsét. Miután lemászott, óvatosan feltörte a pecsétet. Ahogy a dugót húzta, hallottam az üveg súrlódását, majd a papír zizegését, ahogy a tekercset kigöngyölte. Odahajolt, beleszagolt, majd újabb számot írt a könyvébe.

Nyugton akartam maradni, de aztán én is közelebb hajoltam. Apám mosolyogva rám pillantott, és odanyújtotta a papírt.

– Itt van – mutatta. – Lélegezd be, de ne túl erősen! Hagyd, hogy az illat találjon utat hozzád.

Tettem, amit mondott. Finoman, visszafogottan szívtam be az illatot. Éreztem, ahogy az orromba kúszik, és egyenesen a tarkómig hatol. Ismeretlen, megpörkölődött fa illatát éreztem, száraz földét, a felhők nedves illatát. A várakozás illata volt.

– Most pedig mélyen szívd be! – mondta apám.

Nagy levegőt vettem, és az illat magába szippantott, mint Alice-t a nyúlüreg.

*

Később, amikor az üveget lezártuk, és visszakerült a fiókba, odafordultam apámhoz. A levegőben még ott lebegett egy kis illatfoszlány.

– Meséld el, mi a történetük! – fordultam hozzá. – Kérlek!

– Hát jó, kis pacsirtám! – felelte. Leült a nagy karosszékbe, én pedig mellé kuporodtam. A tűz pattogott a kandallóban, kint minden csendes volt.

– Egyszer volt, hol nem volt, Emmeline… – kezdett bele; hangja selymesen csengett, mint a forró csokoládé íze a szájban.

Egyszer volt, hol nem volt, Emmeline, volt egyszer egy gyönyörű királynő, akit bezártak egy nagy fehér kastélyba. Még a nagy és erős lovagok sem tudták megmenteni. „Kérlek, hozz nekem egy illatot, ami ledönti ezeket a falakat!” – kérte a bátor, fiatal fiút, Jacket.

Miközben hallgattam, az illatok beszivárogtak a padlódeszka réseibe, a történet szavaiba, és az egész életembe.

Az illatvadász

– Kinyithatnánk még egyet, kérlek? – kérdeztem ezután minden egyes napon.

Apám végül legtöbbször engedett a kérésemnek, bár korántsem annyiszor, amennyiszer ezzel fordultam hozzá.

– Az üvegek arra valók, hogy védjék a papírt – magyarázta. – Ha túl gyakran nyitjuk ki őket, az illatok elpárolognak.

Számomra ennek semmi értelme nem volt. Az illatok olyanok, mint az eső vagy a madárfütty: eltűnnek, aztán újra visszatérnek. Elmondják a saját történetüket a közeledő apályról, az édes zabkásáról vagy a virágzó almafákról, azután elillannak.

Azt azonban már kisgyerekként is felismertem, hogy ezek az illatpapírok különlegesek és varázslatosak. Egy egész világot hordoznak magukban. Ezek egy részét magam is felismertem; éreztem a gyümölcs illatát, ami sokkal érettebb és édesebb volt, mint amit valaha tapasztaltam. Lusta állatok szagát is éreztem, olyanokét, amikkel soha nem találkoztam. Néhány illat azonban meglehetősen idegennek, élesnek és tünékenynek, de egyúttal gyengédnek és nyugtalanítónak is tűnt.

Meg akartam ismerni ezt a világot, érteni akartam, mi hozza létre ezeket a szagokat. Sőt, én akartam lenni apám meséinek hőse, Jack, az illatvadász, aki átvág a dzsungelen, és hegyeket mászik meg csakis azért, hogy egy apró kis virág illatát megkaparintsa.

– Hogy csinálta? – kérdeztem apámtól. – Hogy talált rá Jack az illatokra?

– Követte ezt! – felelte az orrára mutatva.

Hallgattam.

– De hogyan? – kérdeztem újra.

Apám elmosolyodott.

– Szerintem magadtól is rá fogsz jönni.

Nem igazán tudtam, hogy érti ezt, de onnantól fogva mindent megtettem, hogy kövessem az orrom által diktált ösztöneimet. Szimatoltam, mikor az időjárás megváltozott, aztán megszagoltam a földet, hogy ellenőrizzem, érzem-e a különbséget. A levegőt folyton átjárta a só illata, de amikor belélegeztem, észrevettem, hogy amikor a tenger hullámzik, az illat sokkal erősebb. Éreztem a duglászfenyők örökzöldjét és a szél által összeborzolt tűleveleket a magasból.

Mindennap már pirkadatkor a szabadban voltam, hogy minél több illatot megismerjek.

– Te vagy az ébresztőórám – mondta apám, amikor meghallotta, hogy lefelé mászok a létrámon. – A hajnali pacsirtám.

*

A nap legnagyobb részét kint töltöttük. Csirkéket neveltünk, hogy legyen tojásunk, gondoztuk a gyümölcsfákat és a veteményest. Az élelmet azonban főként a sziget megműveletlen részei biztosították számunkra. Az azelőtti időszakra nem emlékszem, de mire betöltöttem a nyolcadik életévemet, már tudtam, hogy nekem is fontos, sőt elengedhetetlen szerepem van abban, hogy túléljünk.

– Indulhat a portyázás! – kiáltotta az apám, mikor cédrusháncs kosarainkkal elindultunk az erdőbe. Nyáron friss tőzegáfonyát szedtünk, és fajdbogyótól feketéllett a tenyerünk. Ősszel a fák alatt gombát gyűjtöttünk; teljesen magával ragadott a kucsmagombák zegzugos kalapjának látványa.

– Elmeséled a történetét? – kértem újra apámtól egyik reggel. Hátrasimítottam fürtjeimet a homlokomból, és egyenesen a szemébe néztem. – Kérlek!

Rám nézett, egy pillanatra elgondolkodott, és a kezemben lévő kucsmagombát bámulta mereven.

Egyszer volt, hol nem volt, Emmeline, kezdte, Jack egyszer csak egy elvarázsolt erdőben találta magát, ahol a fák az égig értek. Ebben az erdőben élt egy varázslónő, aki egy illatokból épített palotában lakott, és amikor Jack meglátta, azonnal beleszeretett. A varázslónő behívta a házába, ám odabent Jack rádöbbent, hogy onnan soha többé ki nem mehet.

– Jaj, ne! – borzongtam bele a gondolatba.

– Folytassam? – kérdezte apám.

– Igen, kérlek!

– Nem mehetsz el innen! – mondta a varázslónő Jacknek, és bevezette egy elragadó illatokkal teli szobába, ő pedig teljesen megfeledkezett a külvilágról. Valahányszor emlékezni kezdett, a nő újabb és újabb szobát mutatott neki, ami még csábítóbb volt, mint az előző.

Jack évekig járt-kelt a palotában, aztán egy nap felfedezett egy szobát, amit azelőtt sosem látott. Mikor oda belépett, olyan illatot érzett, ami eszébe juttatta, mi mindent el akart még érni, és mi mindenné szeretett volna válni. Ekkor az ajtó mellett egy kampón meglátott egy kék szalagon lógó kulcsot.

Izgatottan figyeltem. Imádtam a varázskulcsokat.

És akkor, folytatta az apám, Jack fogta a kulcsot, kinyitotta az ajtót, és soha többé nem tért vissza.

Vártam, hogy mi lesz a folytatás, de az apám csak berakta a gombákat a kosárba.

– De papa, ez nem lehet a vége! – méltatlankodtam. Azt még én is tudtam, hogy a dolgok lezárása ennél sokkal bonyolultabb.

– Pedig ez a vége, kis pacsirtám! – mondta, és megcsókolta a fejem búbját. – Most pedig menjünk. Ezek a kosarak nem fognak maguktól megtelni.

*

A legjobb hely a gyűjtögetéshez talán az ovális, sziklákkal körülvett lagúna volt, amit egy keskeny, apálykor mindig megtelő csatorna táplált.

Ott akár egy egész napot is eltölthetett az ember. A part mentén sziksófüvet, hagymát és útifüvet szedtünk, a kövek alatt pedig aprócska rákok bujkáltak, akkorák, mint a körmöm. A sziklákra tömegével tapadtak a kagylók és rákok, de sokféle algát is találtunk. A kedvencem a hólyagmoszat volt, amit ha bekapsz, kipukkan a szádban, és sós ízt hagy maga után.

De a legjobban azt szerettem, amikor iszapkagylót gyűjtöttünk.

– Ott! – kiáltotta az apám, és egy fellövellő vízsugárra mutatott a homokban. Odarohantam, és kinyújtottam a kezem, hogy még érezzem a visszahulló vizet. De hiába voltam pici és fürge, már csak a só illata és egy kis bemélyedés várt a homokban, mire odaértem. Leszúrtam egy kis botot, hogy megjelöljem a helyet.

– Ott egy másik! – kiáltottam, és elrohantam a másik irányba.

– Szép munka! – szólt elismerően apám, és egy kis ásóval a kezében odament, ahol a helyet megjelöltem. Egyórányi futkosás és ásás után megtelt a kosarunk.

A kagylókat általában eltettük és megszárítottuk télire, amikor minden sötétségbe borult körülöttünk, mint egy nehéz takaró. Nem kedveltem a telet, az örökös eső lehangolt, a tányérunkra kerülő étel pedig egyre fakóbbá vált, míg végül már csak a szárított élelmiszer maradt: alma, kagyló, apró hínár és alga. Ilyenkor apám is egészen kifakult, a történetei is elkoptak.

– Meg kell szárítanunk az összes kagylót? – kérdeztem apámat, ő pedig megvillantotta a nyári mosolyát, és beleegyezett, hogy piknikezzünk. Tüzet raktunk, megfőztük a kagylókat, ízesítésnek adtunk hozzá hagymát és sziksófüvet, majd kagylóhéjból készült kanalunkkal megettük. A desszert áfonya volt. Aztán, miközben az ég halványkék színt öltött, mi csak ücsörögtünk a parton, és apám nézte, ahogy a keskeny kis áteresztő csatornán beáramlik a víz.

Ez a csatorna valahogy mindig nyugtalanított. A vízállás naponta négyszer változott, a víz pedig minden alkalommal ki- és beözönlött ezen a sziklás, kanyargós átjárón.

Haragos, veszélyes képződménynek láttam, amely bármit beszippant, ami csak a közelébe kerül.

Apám látta, hogy megpróbálok nem abba az irányba nézni, úgyhogy felemelte a kagylóhéjból készült kanalát.

– Ezt a csatornára, ami miatt biztonságban érezhetjük magunkat! – mondta.

Igaza volt. A lagúnát leszámítva a szigetünk partjai meredeken húzódtak, a sziklák függőlegesen fúródtak a tengerbe. A rajtuk gyökeredző örökzöld fák alsó ágai a vízbe lógtak, és jelezék az árapály magasságát. A sziget belsejébe egyetlen módon, ezen a kis csatornán lehetett bejutni. Láttam képeket megközelíthetetlen kastélyokról és tornyokról. A mi kastélyunk a sziget volt, a haragos kis csatorna pedig a biztonságot jelentő felvonóhíd.

– Félelmetes – vetettem oda.

– Viszont távol tartja a kalózokat és a medvéket – jegyezte meg apám.

Ezekről is láttam már képeket. Egyikkel sem szerettem volna összetűzésbe kerülni.

– Akkor éljen a csatorna! – kiáltottam, és felemeltem a kanalam.

*

Néha arra érkeztünk meg a lagúnához, hogy a partot egészen a dagály vonaláig hínár és alga borítja.

– Sellőparti! – rikkantotta ilyenkor apám, ami logikus magyarázatnak tűnt. A föveny olyan önfeledten volt kidekorálva tengeri növényekkel, hogy csakis mesebeli lények művelhették.

– Nézzük meg, hagytak-e nekünk valamit! – vetette fel ilyenkor. A sziklák mögé mentünk, hogy megvizsgáljuk a part menti áfonyabokrokat. Kincsekre leltünk. Fekete műanyag dobozok hevertek ott, amik még az illatüvegcséknél is szorosabban voltak lezárva. Bennük csodás adományok: rizs, liszt, csokoládé és kávé. Olykor könyvek, cipők és ruhák is.

Egyik nap (ekkor már kilencéves lehettem), valami egészen különleges várt minket: két fekete doboz, az egyikben egy pár vadonatúj bakancs és egy kék esőkabát, éppen az én méretem.

– A sellők honnan tudják, mit szeretünk? – kérdeztem apámtól.

– Varázslat! – felelte, én pedig hittem neki, hiszen a hozzánk vezető áteresztő csatornán csakis varázslattal lehetett átkelni.

Fogtuk a dobozokat, és diadalmasan a kunyhónkba cipeltük őket. Jack gyűjtögessen csak apró virágokat nyugodtan, ám nekünk hatalmas és nehéz zsákmány jutott. Aznap ünnepeltünk, persze csak módjával, és a szerzemény nagy részét gondosan elraktároztuk az éléskamránkba. Jól tudtuk, hogy az óceán szeszélyes, rejtélyes és kiszámíthatatlan jószág. Amit ad, azt bármikor vissza is veheti. A szökevény pipafüstjének kiűzhetetlen illata nem hagyta ezt feledni.

Vacsora után apám és én, mint mindig, felolvastunk egymásnak. Apám rajongott a tudományos könyvekért, megtanított az időjárás jelenségeire, a csillagok és a körülöttünk lévő fák nevére. Órákat töltöttünk azzal, hogy különleges tengeri lények, virágok és állatok képeit nézegettük, amelyek mintha egy másik világból származtak volna.

– Ez meg mi? – kérdeztem, és rámutattam egy barna állatra, aminek vékony lába és hosszúkás pofáján aprócska szakálla volt.

– Kecske – felelte apám.

– Kecskék tényleg léteznek?

Bólintott.

– És a sellők szerinted hoznának nekem is egyet? – A kecske fürge, okos és mókás állatnak tűnt. Lehetne a barátom, gondoltam.

Apám egy pillanatra elhallgatott.

– Nem tudhatjuk, hogy a sellők mit fognak tenni – jegyezte meg végül.

– Megkérdezhetjük tőlük?

Az üres dobozokat mindig visszavittük a partra. Légy kedves a sellőkhöz, tanácsolta apám mindig, úgyhogy írtunk egy köszönőlevelet, és beletettük a dobozba.

– Tégy egy próbát! – vonta meg a vállát. – Sose lehet tudni!

Ezzel be is fejeztük a témát. Gyakran voltunk így apámmal. Órákat tudott beszélni egy fáról vagy az időjárásról, máskor pedig egyszerűen elhallgatott.

– Felolvasol egy történetet? – kérdeztem a pillanatnyi csendet kihasználva, és a tudományos könyvet kicseréltem egy jó vastag mesekönyvre.

A borítójára aranybetűkkel volt írva a cím, és egy hercegnő meg egy töpörödött emberke képe állt rajta, ami teljesen elbűvölt. A mesék varázslatosak és furfangosak voltak, tele olyan lányokkal, akik örök álomba merültek, vagy cukorból és hazugságokból épült házakkal.

Apám sokszor állította a mesékben szereplő dolgokról, hogy nem valóságosak, de nem mindig tudtam pontosan, mire gondol. Azzal persze tisztában voltam, hogy az erdő például igazi, de mivel egy szigeten éltem kettesben az apámmal, azt elképzelni, hogy gyerekek egymás kezét fogják, semmivel sem tűnt kevésbé különösnek, mint hogy a szalmából aranyat fonnak. Elképzeltem, milyen lenne kézen fogni egy velem egykorú gyereket, vagy ismerni valakit, akinek több kérdése van, mint válasza. Akkoriban nagyon sok kérdésem volt.

– Nekem miért nincs anyám? – kérdeztem apámtól, miközben egy hosszú, szőke hajú nő képét bámultam, aki az ölében tartott egy gyereket.

– Mert neked itt vagyok én – felelte. Lapozott egyet, a következő oldalon pedig egy gonosz, sápadt, sötét hajú nő képe állt, aki a tükörbe bámult. Apám nem adott igazi választ a kérdésemre, inkább, azt hiszem, ügyesen leszerelt a mesékkel, mert ahogy láttam, amelyikben anya szerepelt, abban óhatatlanul felbukkant a boszorkány is.

Susogtak a lapok, ahogy a történeteket átpörgettük, én pedig elfeledkeztem a nőről. A kötet közepén volt egy üres rész, mint amikor a fogsorból egyetlen fog hiányzik. Ez mindig lenyűgözött. Végigfuttattam az ujjam a könyv kötése mentén, és éreztem a kitépett lapok helyét.

– Miért hiányzik innen egy mese? – kérdeztem.

– Mert nem volt túl jó – felelte az apám.

Kérdőn néztem rá, de válasz helyett csak homlokon csókolt.

– Mára elég, Emmeline. A pacsirták most aludni mennek.

Felmásztam a helyemre, és elnyúltam a takaróim között, miközben sellőkön, kecskéken és anyákon, kitépett könyvlapokon és boszorkányokon járt az eszem. És apákon, akik nem akarnak a kíváncsi gyerekek kérdésére válaszolni. Ám a nap hosszúra nyúlt, a dobozok nehezek voltak, és lent a szobában ülő apám szeretete olyan biztosnak és erősnek bizonyult, hogy nem tettem fel több kérdést. Talán, ha mégis kérdeztem volna, a dolgok másképp alakulnak.

A masina

Ami még a sellőknél és a kecskéknél is érdekesebbnek tűnt számomra, az apám masinája volt. Minden évszakban egyszer elővette, hogy újabb illatmintát készítsen. Mindig növekvő izgalommal vártam, hogy eljöjjön a következő alkalom. Végül apám kinyitotta a kamrát, levette a gépet a felső polcról, és kicsomagolta abból a puha, szürke kendőből, ami védte. Belül egy ezüstösen csillogó doboz lapult – körülbelül akkora, mint egy fél vekni kenyér –, aminek tetejét felnyitva számtalan aprócska lyukat lehetett látni.

Apám fogta a masinát, a kályha felé irányította, és benyomta az oldalán lévő fekete gombot. Hallottam, ahogy a kis lyukakon keresztül süvíteni kezd a levegő, mintha a masina lélegezne, majd apró kattanások következtek. Végül pedig surrogó hangokat hallatva a doboz alján lévő résen lassan kicsusszant egy kis méretű négyzet alakú papír.

– Hadd szagoljam meg! – mondtam, és gyorsan közelebb hajoltam, mielőtt a papír az üvegcsébe került volna. Minden egyes alkalommal valami olyasféle csodát vártam, mint amikor beleszagoltam a felső fiókban lévő üvegcsébe; olyasmit, amit azelőtt soha nem éreztem. Várakozással telve, hogy talán egy ismeretlen virág vagy egy különleges fűszer lágy illatát kapom, mély levegőt vettem. Arra számítottam, talán olyan illatot érzek majd, amit meg sem tudok nevezni, csak a színét vagy az érzetét tapasztalom. Kék suttogás. Táncoló narancssárga. Harag. Boldogság.

De mindig csalódnom kellett. Ezeknek az újonnan készített papírlapocskáknak ugyanis nem volt illata.

– Miért nincs illata? – kérdeztem apámtól.

Zavarba jött.

– De hát van neki! – mondta, és a lap hátuljára írt néhány számot, majd pedig feltekerte, és beletette egy üvegbe. Zöld színű viasszal lezárta, majd az alsó fióksor egyik fiókjába tette.

A válasza nem volt megnyugtató számomra, de azt el sem tudtam képzelni, hogy apám olyan papírokat őriz, amiknek nincs illata. Vajon hogyan lesz ezekből a szagtalan papírokból az a későbbi, fantasztikus csoda? A ragyogó, vörös viasszal lezárt üvegcsékre gondoltam a felső fióksorban, amik mintha hívogattak volna. Vajon azoknak a fentieknek a közelsége változtatja át az alsókat? Ez nem tűnt túl valószínűnek. Az új illatok talán olyanok, mint a hernyók, és azért látszanak ilyen átlagosnak, semmilyennek, hogy később valami fantasztikus váljon belőlük. Vagy talán csak sokáig kell érlelni őket, hogy kinyíljanak, mint a félhomályt kedvelő virágok. Bármit el tudtam képzelni.

*

Úgy tízéves lehettem, amikor elhatároztam, hogy nekem is kell egy ilyen illatos papír, amit magamnál tarthatok és vizsgálgathatok. Apám azonban a széltől is óvta a masináját. Mindig azt mondta, hogy egy évszakban csak egyetlen papírt készítünk, és ehhez tartotta is magát; én pedig gyakran meglestem a fenti kuckómból, ahogy éjszakánként az asztal fölé hajolva tisztogatja a masina apró kis alkatrészeit. Ez biztosan túlzott óvatosságnak tűnik, de amikor egy szigeten él az ember, ahol saját magának kell gondoskodnia az ételéről, a tüzelőjéről és a vízről, az időjárás pedig az egyik pillanatban a barátod, a másikban az ellenséged, a gondoskodás és a körültekintés természetes dolog.

Ezért aztán sosem kérdőjeleztem meg apám elköteleződését a masina iránt, viszont egyre feszültebb várakozással próbáltam előállni a kérésemmel. Az ősz lassan télbe fordult. A levegő egyre hűvösebbé vált.

Apám egyre zárkózottabb lett, mint egy fészkét építgető mókus. Egyik nap kinéztem az ablakon, és láttam, hogy mindent jég borít.

– Esetleg ma? – kérdeztem apámat, aki rögtön tudta, mire gondolok. Nem volt nehéz kitalálni. Az esőfelhők eltakarták a fák fölötti fényt, és az, hogy egész nap bent ültünk, csak tovább növelte a türelmetlenségemet. Az ég aznap tiszta volt; a fagy a levelekre és a pázsitra karcolta az üzenetét: Itt az idő!

Apám kihozta a kamrából a masinát.

Papa! – kérleltem. – Amit most csinálsz, az az enyém lehet?

– Ez nem játék, kis pacsirtám – felelte.

– De én ezt szeretném a születésnapomra!

– De hát a születésnapod még messze van!

A hangjában mosoly bujkált. Elég közel voltam ahhoz, hogy elérjem, amit akarok.

– Akkor legyen születésnapi előajándék. Vigyázni fogok rá, megígérem!

Belepillantott a bőrkötéses könyvébe, amibe mindig jegyzetelt. Aztán fogta a gépet, és mint mindig, a szoba másik végébe irányította, és megnyomta rajta a gombot. Mikor a papír elkészült, betette az üvegcsébe. Ahogy néztem, a csalódásom egyre mélyebb volt. Olyan sokáig vártam.

De aztán újra kézbe fogta a masinát. Azt hittem, elteszi a helyére, ehelyett újra megnyomta rajta a gombot. A benne lévő lyukacskák szelelni kezdtek, majd a jól ismert surrogó hangot követően egy újabb papír készült el. Apám óvatosan meglengette a levegőben, majd nekem adta.

Csodálkozva néztem rá. Mosolygott; csak úgy ragyogott a szeme kékje.

– Melyik fiókba szeretnéd tenni? – kérdezte. – A nevedet is ráírhatod.

A papírt az orromhoz emeltem és megszagoltam. Csak a tűz ismerős illatát és az aznap reggeli zabkása aromáját éreztem rajta.

De végre nekem is volt illatpapírom, és úgy éreztem, elég türelmem is, hogy kivárjam, mi történik. A vörös viaszos üvegcsék bizonyították, hogy a csoda megtörténhet, nekem pedig az egész testem remegett a várakozástól. Ez a papír nem kerül üvegbe, sem fiókba.

A kabátom zsebében fogom tartani, ott fog lapulni a biztonságos sötétben. Vigyázni fogok rá, de látni akarom a folyamatot.

A gondolataim izgatottan cikáztak. Vajon miféle új csodát fogok látni? Valami új illat lesz, ami magából a papírból jön majd? Vagy attól függ, kinél van a papír? Vajon honnan tudja, hogy ki vagyok?

– Emmeline? – kérdezte az apám.

– Nem teszem be a fiókba! – válaszoltam.

– Biztos vagy benne? – Apám, mikor meglátta, hogy zsebre vágom a papírt, izgatott kézmozdulatot tett. – Az üvegben az illat tovább tartana.

– Érezni akarom, hogyan alakul ki! – feleltem, mire ő elszomorodott, aminek nem igazán értettem az okát. Talán azért, mert a csodát nem illik kutatni. Minden tündérmese ezt mondja.

De ez a helyzet most más volt. A tudomány kedvéért, mondtam magamnak. És én most feltárom a rejtély okát, miközben követem apám útmutatását, amit az erdőt járva tanított nekem.

Mérd fel a helyzetet, Emmeline. Iktasd ki a változókat. Találd meg a legjobb megoldást.

Azt azonban még így, tízéves fejjel is sejtettem, hogy nem a tudomány volt az egyetlen oka annak, hogy magamnál tartottam a papírt.

*

Aznap reggel hideg volt, de arra gondoltam, talán a csípős levegő idejekorán előhívja az illatot a papíromból. Fogalmam sem volt, mennyi időbe telik majd, míg a csoda létrejön. Vajon az illatoknak messziről kell ideérnie? Vagy már ott voltak a papíron, csak meg kellett várni a pillanatot, hogy előbújjanak?

Ahogy elindultam, éreztem a talpam alatt a fagyos talajt. Szerettem volna megnézni, mi a helyzet azzal a szitka lucfenyővel, amit évekkel ezelőtt döntött le a vihar. Azóta a vízszintes, korhadó fatörzs tucatnyi fiatal facsemetének adott táptalajt, melyek felkiáltójelekként meredeztek az ég felé. Bár az egész napos esőtől teljesen átázott, és a nadrágom is csurom víz lett, felmásztam rá.

Azt gondoltam, ha egy picit magasabban vagyok, a papír talán könnyebben hozzáfér a levegőben utazó illatokhoz.

Ott álltam a törzs tetején a sűrű mohában, próbáltam nem beleakadni a fiatal facsemetékbe, majd benyúltam a zsebembe. Az ujjaimmal éreztem a papír éles szélét. Tudtam, ha fény éri, az kockázatos, de azzal nyugtattam magam, hogy az erdőnek ezen a részén olyan sűrűn állnak a fák, hogy nem érheti túl sok világosság.

Kifújtam az összes levegőt, amit a tüdőm az erdőben összegyűjtött. Most én is olyan voltam, mint egy üres lap; készen álltam az új illatokra. Fogtam a papírt, szorosan a tenyerembe zártam, hogy megvédjem, amennyire csak tudom, majd elővettem, és az orromhoz közelítettem. Beszívtam a levegőt.

De semmi. Csak a kunyhónk szagát éreztem. Csalódottan visszatettem a papírt a zsebembe.

Aztán belém hasított a felismerés. Nem a kunyhónkban voltam. Az erdőben. Megszagoltam a kabátomat, a hajamat, a kezemet, a karomat, hogy onnan jön-e az illat. Persze éreztem az otthoni szagokat – a füstölgő fáét, a kávéét – de mindezt csak halványan, és ezek már szinte a részemmé váltak. A papír illata másmilyen volt, különleges. Újra elővettem. Behunytam a szemem, és beszippantottam.

Az erdő megszűnt körülöttem. A kunyhóban találtam magam, aminek minden egyes illata életre kelt: a kamrában szárított alma, a kosárnyi hagyma a sarokban, az elillanó pipafüst.

Felemeltem a fejem, és újra az öreg lucfenyőt, a moha és a tél szagát éreztem. Közel hajoltam megint. A kunyhó illata.

*

Futva indultam hazafelé, és a kezem megint a zsebemben volt a papírért. De amint a kunyhóba rontottam, láttam, hogy nincs ott senki. Apám bizonyára újabb gyűjtögető körútra ment.

Annál jobb. Legalább megbizonyosodhatok az elméletem helyességéről, mielőtt elmondom neki.

Újra az orromhoz emeltem az illatpapírt. Akárcsak az erdőben, a kunyhó illatát éreztem rajta. Visszatettem a zsebembe. Mélyet lélegeztem.

Az otthonom szaga azonban most már más volt, mint amilyet a papíron éreztem. Tavaly ki kellett vágnunk az egyik almafánkat, és mostanra lett elég száraz ahhoz, hogy tüzeljünk vele. Az almafa illata különleges, édes és zamatos, semmivel sem összetéveszthető. Korábban nem fűtöttünk ilyesmivel, de most ez égett a kályhában; illata az egész kunyhót átjárta. Mély levegőt vettem, majd kifújtam, és az orromhoz tartottam a papírt. Nem tévedtem; a papír és a kunyhó illata most már nem volt ugyanolyan.

Odamentem a fiókokhoz, és az alsó sorból találomra kihúztam egyet. Remegő kézzel kinyitottam az egyik zöld viasszal lezárt üveget.

A tudomány kedvéért, mondtam magamnak.

Kivettem az illatpapírt, és a markomba tettem, hogy jobban belélegezhessem az illatot. Egészen más volt. Kinyitottam még egy üveget, majd még egyet. Fa füstjét, friss és szárított kagylót, alma illatát éreztem. A sarat a cipőmről, az őszi fák leveleit. Az illatok mindvégig ott voltak, csak az én figyelmemet elvonta, hogy új, ismeretlen világra vágytam. De az illatok ezeken a papírokon ezerszer titokzatosabbak voltak.

Emlékeket őriztek.

*

Megolvasztottam a zöld viaszt, ahogy apámtól láttam, hogy visszazárjam az üvegeket. A munkám nem lett olyan tökéletes, mint az övé, ezért reménykedtem, hogy egy darabig nem húzza ki ezeket a fiókokat.

Amikor megjött, a kandalló melletti karosszékben ültem, és vártam.

– Tudom, mik ezek! – kiáltottam diadalmasan.

– Miről beszélsz?

– Az illatpapírokról.

Apám levette a kalapját és a kabátját, ezért nem láthattam az arcát.

– Emlékek! – böktem ki végül.

Apám keze megállt a levegőben, ahogy a kabátját készült felakasztani.

– Ezt miből gondolod? – kérdezte érdeklődő hangon.

– Nos… – kezdtem bele a magyarázatomba, miközben semleges, majd érdeklődő arccal és egyetértő bólogatással kísérve hallgatta, ahogy egyik szavamat a másikba fűzöm.

– Nagyszerű, kis pacsirtám – szólt, amikor befejeztem. – Büszke vagyok rád.

A szavait belélegeztem és még sokáig bent tartottam. Szerettem volna sokáig ott, a melegben őrizgetni őket. De volt még egy kérdésem. Azóta gondolkodtam rajta, amióta rájöttem, mire valók az illatpapírok.

– Azok ott Jack papírjai? – és a felső fiókban lévő illatminták felé mutattam.

Apámon látszott, hogy megdöbbent; majd bólintott.

– Igen – felelte.

– És vissza fog jönni értük? – kérdeztem.

Apám a fiókok felé fordult.

– Nem – válaszolta. – Most már a mi dolgunk, hogy megóvjuk ezeket.

Megóvni? De mitől? Hiszen a szigeten csakis mi voltunk. Szerettem volna még több kérdést feltenni apámnak, de ő időközben kiment, hogy hozzon még tűzifát.

Az ajándék

Ettől a naptól kezdve másra sem tudtam gondolni, csak arra, hogyan lehetnék illatvadász. Ha a vörös viaszos üvegekben emlékek, Jack emlékei voltak, az azt jelentette, hogy a szigeten kívül léteznek másfajta világok – és illatvadászok is, akik semmihez sem hasonlítható módon képesek felfedezni ezeket. Nem tudtam, eljutok-e oda valaha, de készen akartam állni.

– Tanítsd meg, hogy lehetek olyan, mint Jack! – mondtam apámnak. Nem szólt semmit, csak egy pillanatra szomorú némaság csillant a szemében, de aztán megborzolta a hajamat.

– Rendben, kis pacsirtám! – felelte. – Hozd a kabátodat!

Kimentünk a szabadba. Előttünk a szunnyadó veteményeskert, ami már készen állt télire; a csirkék is hallgatagon gubbasztottak az ólban. Hátrébb az erdő, ami számtalan kalandot tartogatott. Apám egy pillanatig csak csendben állt.

– Rendben – mondta végül. – Keress egy friss tojást. De csukott szemmel!

– A tyúkólban? – Még mindig reménykedve néztem a fák irányába.

– Hát a tojások ott vannak, nem? – Mosolygott.

Egy illatvadásznak a tyúkól nem tűnt valami izgalmas terepnek, de lehunytam a szemem, és hagytam, hogy a hangok vezessenek. Hallgattam a csirkék kotkodácsolását, ahogy egymás között perlekedtek. A mókus mancsának karmolászását a fán. Az ökörszem tiszta és kedves csicsergését. Aztán hallottam, ahogy a tyúkól retesze kattan, majd apám bevezetett.

– Lélegezz – mondta. – De ne feledd, először csak apránként.

Hagytam, hogy egy apró illathullám az orromba kússzon. Éreztem a csípős csirkeürülék szagát és a száraz nyári szalmát.

– Most pedig – szólt apám – felejtsd el a szaglást. Nyisd meg az elmédet. Hallgasd meg a történetüket.

Lassú, mély lélegzetet vettem, és éreztem, ahogy a szagok teljesen betöltik a gondolataimat; olyan volt, mintha köztük járnék. Éreztem, hogy a tálban a víz nem egészen friss, és átjárta orromat a csirkék felbolydult szaga, ahogy a költéshez a megfelelő helyet keresik. Kíváncsian vártam, hogy az új tojásnak milyen illata lesz. Elmém szárnyra kapott, felismerte a nyirkos termőföld és a kéményünkből szivárgó füst szagát. Aztán erősen koncentráltam. Jack a feladatára figyelne. Nekem is ezt kell tennem.

Ott van. A nehéz, testes szagok között felfedeztem valami újat. Valami finomat. Aprót. Meleg volt, de nem mozgott, mint a csirkék, hanem egy helyben állt, akár egy kő a napon.

Csukott szemmel óvatosan araszolni kezdtem az ólban. A szag egyre erősebb lett, szinte hívogatott. Kinyújtottam a kezem, és végigsimítottam a száraz szalmát. Az egyik tyúk a térdemnek ütközött, így óvatosan odébb toltam. Leeresztettem a kezem, és keresgélni kezdtem. Ott van.

A tojást magasra tartva arcomon hatalmas mosollyal jöttem ki a tyúkólból. Illatvadász vagyok. Pont, mint Jack.

– Így kell ezt csinálni! – dicsért meg apám mosolyogva.

Találtam még egy tojást az előbbinél sokkal gyorsabban, és mindkettőt megfőztük reggelire.

– Mi lesz a következő feladatom? – kérdeztem apámtól evés után. – Ez túlságosan könnyű volt.

Felém biccentett.

– Találd meg a tavasz első napját – mondta.

*

Ehhez aztán tényleg türelem kellett. A tél épp most kezdődött, és a tavasz még igencsak távolinak tűnt. Tudtam, hogy sötét napok következnek, és a hideg, nyirkos, esős időszak elveszi minden maradék jókedvünket. Viharok jönnek majd, süvít a szél, és a fák ágai csapkodják a tetőnket. A tél nem volt alkalmas arra, hogy illatokat keressen az ember. A téli illatok szomorúnak tűntek, elporladtak a tűzben, vagy összekucorodtak a fák gyökerei alatt. De Jack nem hátrálna meg, mondtam magamnak, úgyhogy mindennap felkerekedtem, és elindultam, hogy illatok után vadásszak.

Végül aztán sokkal többet találtam, mint amennyire számítottam. Ha az ember figyelt, előbukkantak az eső és a köd mögül. A szigeten hó nem igazán esett, de amikor a fagy elmúlt, és esni kezdett, érezhető volt, hogy a természet életre akar kelni, mint ahogy a víz a talaj alól a felszínre tör. Hallottam, ahogy a fák azt susogják: „Már itt az idő?”

A napok egyre rövidebbek lettek, míg végül a világ megbillent, és az egyensúly elkezdett visszaállni. Éreztem az orromban, hogy eljött a változás ideje. Mint amikor a reggeli ébredés előtt megborzongat az álom. Ahogy a gravitáció gyengéden ránt egyet, aztán az árapály irányt változtat, és visszahúzódik a tengerbe.

*

Egyik reggel arra ébredtem, hogy az ajtón új, de ismerős illat áramlik be. Apám mindig azt mondta, hogy a születésnapom a tavasz első napjára esik. Nem az év egyik meghatározott napjára, hanem arra a napra, amikor a föld rejtőzködő melege a felszínre tör. Amikor érezni az ibolyák illatát. A friss levegő zöldes illatát, ahogy apám fogalmazott. Hogy néha pár napra ismét tél lett, az nem számított, apám szerint ez mindig is így volt. Nem baj, ha több napon is ünnepelünk, mondta, bár a születésnapomként csak az első napot számítottam. Ekkor már tizenegy éves voltam.

A szagok alapján apám nem volt otthon, de hallottam a lépéseit odakintről. Valami más hang is vegyült léptei zajához – valami vidámabb és gyorsabb. Lemásztam a létrán. Már a tornác lépcsőjén járt, és egyszer csak ott állt az ajtóban.

Egy kötelet tartott a kezében, amelyen egy fekete kecskét vezetett; csak az egyik patája ragyogott fehéren. Gyönyörű volt.

– Nézd csak, mit találtam! – mondta, mintha olyan természetes lenne, hogy egyszer csak egy kecskére bukkan. Egy apró szigeten éltünk, amit tenger vett körül. Új dolgok csakis a varázslatos fekete dobozokban érkeztek. Apám pedig most ott állt közömbös arccal, mellette egy kecske.

– Boldog születésnapot! – köszöntött.

A kecske fényes, sárga szemeivel meglepetten bámult rám.

– Emmeline vagyok – mutatkoztam be neki, és kiléptem a tornácra. A kecske felemelte fehér patáját, mintha viszonozta volna az üdvözlésemet. Letérdeltem, ő pedig leengedte a patáját; közelebb jött, és odadugta az orrát a kezemhez, mire megsimogattam.

– Igazi kis Kleopátra! – mondta apám. A kecske ránézett, és oldalra döntötte a fejét.

– Az meg kicsoda? – kérdeztem, miközben gyengéden simogattam a szőrt a nyakán.

Apám pedig mesélni kezdett egy távoli ország uralkodójáról, aki a hajóit rózsaszirommal és pézsmával töltötte meg.

*

Kleopátrára, röviden Kleóra nagyon is illett ez a név. Mivel fiatal volt, egyelőre becéztük, de ahogy apám mondta, fényes jövő állt előtte. Az első pillanattól kezdve ő volt az uralkodó a háznál.

Apám ólat készített neki, vagy ahogy ő nevezte, palotát.

– A te dolgod pedig az lesz – mondta –, hogy körbevezesd a szigeten.

– Egyedül?

– Már elég nagy vagy hozzá. És nem leszel egyedül, igaz? – mosolygott. – Itt nem eshet bántódásod. Csak azt ígérd meg, hogy a part közelébe nem mész – tette hozzá komoly hangon.

– Megígérem – feleltem, és így is gondoltam. A gondolat, hogy kettesben bebarangolhatom a szigetet Kleóval, minden várakozásomat felülmúlta. Boldogan elfogadtam bármilyen feltételt.

Ezután minden nap, amikor a begyűjtő körút, a kertészkedés vagy a tanulás végére értünk, Kleó és én útnak indultunk. Eleinte kötélen vezettem, de aztán hamar világossá vált, hogy mindenhová követ, illetve hát én követem őt, bárhová megy. Mindig ő járt elöl pár lépéssel, ám folyton hátranézett, hogy a nyomában vagyok-e még.

Azt játszottuk, hogy a sziget minden ösvényét bejárjuk, amik közül néhány annyira érintetlen volt, hogy eddig észre sem vettem. Már azt hittem, mindegyiket bejártuk, de egy nap a fák közötti bokrok tengerében találtunk egy keskeny csapást. A bokrok ágain általában csak macsétával tudta az ember keresztülverekedni magát, de világosan látszott, hogy korábban már valaki ösvényt vágott ide. Kleót a vastag szőre megvédte a tüskés ágaktól, a lábai pedig magabiztosan vitték át a gyökereken. Ahogy átverekedte magát, az út megnyílt mögötte. Én, bár aggódtam, hogy a bokrok összezárulnak mögöttünk, és nem találunk majd haza, követtem, mert nagyon eltökéltnek tűnt, és amúgy sem mehettem el nélküle.

Egy idő múlva hallottam, ahogy víz csapódik a szikláknak. A hullámok egyre hangosabbak lettek, robajuk egy cseppet sem emlékeztetett a lagúnában partot mosó halk susogásra. Miután átverekedtük magunkat az utolsó ágakon is, Kleó és én egy csupasz, szürke, pár méter széles sziklán találtuk magunkat, amely fölött ott fénylett a kék ég. Ahogy a szikla szélére merészkedünk, láttuk a szigetek fölötti végtelen horizontot és a mélyen alattunk húzódó vizet.

Még sosem láttam ekkora távolságot. Nem is tudtam, mihez is kezdhetnék ekkora térrel. Úgy éreztem, felkap, beszippant és magával ragad. Hátrálni kezdtem, amíg a lábam nedves, nyers fába nem ütközött. Magam mögé néztem, és az erdő szélén megláttam egy padot, amit az idő és a sok eső már félig elkorhasztott.

A szökevény, gondoltam.

Lehajoltam, és miközben megérintettem az érdes felszínt, azon tűnődtem, mi hozhatta ide erre a nyílt terepre azt az embert, hogy szemügyre vegye mindazt, amit hátrahagyott. Mi volt odakint?

Kleó és én sokáig a szirten maradtunk, mielőtt a csapáson át visszatértünk a kunyhóba. Apámnak nem mondtam el, mit találtam, mert attól tartottam, nem engedné, hogy odamenjek.

Nem tudtam, mire véljem annak a helynek a létezését, csak azt, hogy apám soha nem mutatta meg nekem, pedig elég valószínűtlennek tűnt, hogy ne tudna róla. Apám mindenről tudott.

Ezután Kleó és én mindennap kimentünk a szirtre, és a kezdeti félelmemet felváltotta a kíváncsiság. Vittem magunkkal ebédet, és megettük, miközben a szirt pereméhez egyre közelebb és közelebb ülve a vizet bámultuk. Olykor bálnát vagy delfinek csillogó hátát láttuk, olykor pedig mintha barna rönkök úsztak volna a vízen. Néha, mint egy nagy, mérges és zajos bogár, egy-egy motorcsónak bukkant fel a távolban. Ezeket mind apám tudományos könyveiből vagy a mesékből ismertem. Ott a szirten ezek a történetek összemosódtak. Amikor hajót láttam, elbújtam, hiszen biztosan kalózoké volt.

Egyszer azonban az egyik halászhajó hátuljában egy vörös hajú fiút pillantottam meg. Fiatal volt, talán olyan korú lehetett, mint én. A következő héten Kleó és én mindennap visszajöttünk, de őt soha többé nem láttam. Azon viszont elgondolkodtam, merrefelé lakhat.

Egyik este aztán megkérdeztem apámtól.

– Miért vagyunk itt, papa? És miért nincsenek itt más emberek?

Apám letette a villáját.

– Az emberek hazudnak, Emmeline – felelte. – Az illatok viszont nem.

És ezzel, úgy tűnt, megmagyarázottnak tekintett mindent.

– Minden ember hazudik? – makacskodtam. – Még Jack is?

– Még Jack is – felelte apám, és arca elsötétült, én pedig nem kérdeztem többet.

Ám ebben a pillanatban azt is eldöntöttem, hogy nem fogok neki beszélni a szirtre vezető útról. Neki is megvoltak a maga titkai, ez pedig az enyém volt.

*

Sok idő telt el. Új tavasz köszöntött ránk. Tizenkét éves lettem, lábam és kezem megnyúlt és megerősödött. Amikor a lagúnához mentünk, már el tudtam kapni a felcsapó tengervizet, és én magam ástam le a homokba, hogy megtaláljam a kagylókat. Képes voltam tüzet csiholni tűzgyújtó íjjal és száraz mohával, vagy éles késsel magam is megtisztítani a rákokat.

Amikor begyűjtő körutakra mentünk, meg tudtam tölteni a kosaramat, ahogy apám is, sőt, a Kleóval tett kirándulásainkról is teli kosárral tértem haza.

Kleó és én – ő a patáival, én a kezeimet kapaszkodóként használva – magabiztosan másztuk meg a kidőlt fák ágait. Ám én még magasabbra szerettem volna jutni. Az élő fákat is elkezdtem meghódítani, ágról ágra másztam, miközben azt képzeltem, hogy én vagyok Jack, az Illatvadász. Mászás közben az örökzöld lombok között olykor szívfájdító illatokat éreztem. A távolban sülő kenyérét. A morgó feketeségét, amit a hajók hagytak maguk után. Az apám által el nem mesélt történetek illatát. A világét, amit soha nem láthatok. Próbáltam minél magasabbra mászni, az ágak meghajlottak a súlyom alatt. Egyre nyugtalanabbnak és magányosabbnak éreztem magam, de amikor végül lemásztam, Kleó ott várt rám.

Apám megtanított, hogy körmöljem és ápoljam a szőrét. Szerettem végigsimítani a kefével erős hátát, miközben ő játékosan csipkedett fogaival. Minden napunk így végződött. Éjszakánként hallottam, ahogy az óljában mekeg; apám azt mondta, a kecskék szeretnek összebújni egymással éjszakára, mindegy, milyen az idő odakint. Megvártam, amíg apám elalszik, aztán lemásztam a létrán, kimentem, és odakuporodtam Kleó mellé az ólba, míg meg nem nyugodott. Olykor el is aludtam, és az első napfelkeltéig fel sem ébredtem.

Ezeken az éjszakákon gyakran aggódtam, hogy apámat és engem túl sok titok választ el egymástól. De amikor odabújtam Kleóhoz, a teste meleg biztonsága megnyugtatott. Ilyenkor újra hittem abban, hogy a világban kettőnél több ember is élhet egymással. Úgyhogy nem is szóltam semmit.

Az illatok

Azon a nyáron, amikor betöltöttem a tizenkettőt, észrevettem, hogy apám egyre hallgatagabb, és már alig mesél történeteket, pedig a télnek még híre-hamva sem volt. Már nem kérdezte, hogy Kleó és én mire bukkantunk a felfedezőútjainkon, és nem mesélt arról, mit csinált, míg odavoltunk, bár egy alkalommal észrevettem, hogy már régóta nem arra érek haza, hogy teli kosár vár az asztalon.

Ám Kleó boldoggá tett, és belenyugodtam, hogy apám akkor sem mondaná el, mi folyik itt, ha kérdezném. Egyik nap aztán, amikor hazaértem, azt láttam, hogy ott áll a kályha előtt, kezében az egyik illatpapírral. Az üres, vörös viaszdugós üveg az asztalon hevert.

– Mit csinálsz? – kérdeztem.

Becsukta a kályha ajtaját, és lassan leült az asztalhoz.

– Eltűnnek… – mondta.

– Mik?

– Az illatok. Elillannak.

– Hadd szagoljam! – Arra gondoltam, esetleg az orra csalja meg.

De nem így volt. Mikor apám odatartotta az orromhoz az illatpapírt, semmit sem éreztem.

– Mióta nincs az üvegben? – kérdeztem, és megpróbáltam a tőle tanult tudományos elméletet alkalmazni, hogy megértsem.

– Ez most nem érdekes – felelte. – Nem számít. Már hetek óta figyelem őket. A felső sorban lévő üvegekből szinte teljesen eltűntek az illatok.

Először azt éreztem, hogy elárult; nélkülem nyitogatja az üvegeket. Csak ezután fogtam fel, amit mondott: az illatok elhagynak bennünket.

A felső sorban lévő illatokra gondoltam, és a bennük lévő csodás világokra. Némelyik a levegőbe repített, másokkal hűs vízben úsztam, vagy körülfontak, mint a leggyengédebb ölelés. Szinte hallottam őket, ahogy elsuttogják egymásnak a titkaikat, amíg álomba merülök. Mikor figyeltem rájuk utoljára rendesen? Hiszen majdnem minden éjszakát Kleó óljában töltöttem. A papírok talán már hallgattak egy ideje. Nem tudták, hol lehetek. Talán épp ezért fognak eltűnni.

– Mit akartál csinálni? – kérdeztem apámat, és a kályhára mutattam.

– Elégetni – válaszolta, és a papír még mindig a kezében volt.

Az ötlet megrémített.

– De hát miért?

– Az ember eleinte azért készített illatokat, hogy elégesse őket – felelte. – Per fumare, vagyis elfüstölte. Így beszélgetett az istenekkel. Én csak haza akartam küldeni azt az illatot.

– És ha rájövünk, hogyan szerezzük őket vissza? Jack nem ezt akarná?

Apám a fejét rázta.

– Lehetetlen.

Láttam az arcán a beletörődést. Feladott valamit, ami fontos volt neki, én pedig nem értettem. Csak azt láttam, hogy fáj neki.

– Akkor égessük el őket!

Odaléptünk a kályhához, kinyitottuk az ajtaját, aztán csak álltunk ott, és bámultuk a tüzet. Apám nem mozdult; olyan volt, mintha lélekben ott sem lenne. Aztán bedobta a papírt. Néztük, ahogy a láng belekap a lapocska széleibe, majd elemészti, és a helyén csak feketeség marad. Kék színű füst szállt fel, akár az ég, a víz vagy apám szeme. Aztán pedig az illat.

Erős, tömény, ragyogó volt, amilyet a papíron sosem éreztem.

Ez nem csak ablakot nyitott a világra. Ez maga volt az egész világ. Lehunytam a szemem, és a kunyhó falai megszűntek körülöttem. Éreztem a frissen nyírt fű illatát, a nyíló virágokat, az emlék egyszerre volt buja, krémes, éles, gyors, porlepte és lágy. Mintha minden madárdal egymásra talált volna benne. A bőrömön éreztem a nap sugarát; olyan forróság járt át, amilyet a kályhánk közelében soha nem tapasztaltam. Csak álltam és lélegeztem. Soha semmi nem volt még rám ekkora hatással.

Nem tudom, meddig tartott az élmény; egyre halványult az illat, végül már csak az esőt és a dohány enyhe füstjét éreztem.

– Ó! – mondta apám könnyes szemmel. A tűz felé nyúlt, mintha ki akarná húzni a papírlapot, de az már addigra teljesen eltűnt.

*

Apám ezek után teljesen megváltozott.  Az üvegeket mindig is nagy becsben tartotta, de miután ez az illat elveszett, valami eltörött benne. Az otthoni feszültség nehéz, égető érzése nőttön nőtt, és én egyre jobban szenvedtem tőle. Bármit csináltunk, a szeme mindig a felső fiókokon volt. Amikor kimentünk élelmet gyűjteni, egyre korábban tértünk vissza a kunyhóba; inkább otthagytuk a termés felét a parton. Egy délután aztán úgy tűnt, ismét elszánta magát: fogott egy újabb vörös viaszos üvegcsét, majd kibontotta.

– Oké – mondta, és kinyitotta a kályha ajtaját.

*

Az, hogy még egy illatot elégetett, pár napra megnyugtatta, de aztán kezdődött az egész elölről. Ez mindig hamarabb következett be: a nyugalmi állapot egyre illékonyabb lett, a feszültség egyre gyorsabban nőtt. Mielőtt észbe kaptam volna, a felső sor összes illata a tűzben végezte. Aggódtam, mi történik, ha azok a felső, áttetsző üvegek elfogynak, és már csak elmúlt életünk darabkái maradnak meg neki.

– Miért nem készítünk új illatpapírokat? – kérdeztem. – Elővehetnénk a masinádat. Kleó és én találtunk néhány dolgot. Megmutatom, ha akarod!

Készen álltam rá, hogy kiadjam neki az összes titkomat, még a szirtet is, ahonnan kilátok a nagyvilágra. De ő megrázta a fejét.

– Mi lenne, ha azokból csinálnánk új illatpapírt? – kérdeztem, és felülről a harmadik sorra mutattam. – Kezdjük elölről!

Ő rám nézett, egy pillanatra felcsillant a szeme, én pedig Jackké, az Illatvadásszá változtam, aki bátor, okos és mindig megoldja a dolgokat. Emmeline voltam, apám lánya, akit mindennél jobban szeretett.

– Rendben – mondta végül. – Próbáljuk meg!

Elővette az egyik üvegcsét, és egy pillanatig csak fogta a kezében. Aztán a jól ismert mozdulattal felnyitotta a vörös viasszal lezárt tetejét, majd kivette belőle a papírt. Illata nem volt, ahogy ezt már tudtuk, de a tervünk készen állt. Odamentünk a kályhához.