Jennifer Taylor

Fogadj be az életedbe

Jennifer Taylor

Állítólag pár

Cara Colter

Összezárva Hawaiin

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© 2017, Jennifer Taylor – Vinton Kiadó Kft., 2025

A mű eredeti címe: The Boss Who Stole Her Heart (Harlequin Mills & Boon)

© 2017, Jennifer Taylor – Vinton Kiadó Kft., 2025

A mű eredeti címe: Bride for the Single Dad (Harlequin Mills & Boon)

© 2023, Cara Colter – Vinton Kiadó Kft., 2025

A mű eredeti címe: Hawaiian Nights With The Best Man (Harlequin Mills & Boon)

Fordította: Windberg Donatella

Nyomtatásban megjelent: a ROMANA KÜLÖNSZÁM 130. számában, 2025

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-615-108-032-0

- Kép: Shutterstock

A Romana különszám a Vinton Kiadó Kft. időszaki kiadványa.

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2025

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-30-300-9899; e-mail-cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Jennifer Taylor

Fogadj be az életedbe

1. FEJEZET

A Daniel Saundersszel szemben ülő, egyenletes arcbőrű nő praktikus rövid frizurát és józan, funkcionális ruhát viselt. A férfi úgy érezte, mintha a nő szándékosan rejtegetné szépségét és nőiességét.

– Térjünk a lényegre.

Elvette az önéletrajzát, és röviden átfutotta, bár a tényeket már kívülről tudta. A harmincöt éves dr. Eleanor Munroe summa cum laude végzett a cambridge-i egyetemen, és londoni szakorvosi képzése után egy nagy háziorvosi rendelőben dolgozott Kentben. Az ottani főnöke kiváló referenciát adott neki, és egy Daniellel folytatott telefonbeszélgetés során megerősítette, hogy bármelyik rendelőnek nagy hasznára válna.

Úgy tűnt, ő az ideális jelölt a Daniel által kínált munkára. Már csak azt kellett kiderítenie, hogy képes-e harmonikusan együtt dolgozni vele.

– Az önéletrajza figyelemre méltó. A főnöke említette, hogy még partnerséget is ajánlottak önnek. Miért mondott le egy ilyen jó állásról?

– Személyes okaim voltak.

A szűkszavú, távolságtartó válasz bosszantotta. Ráadásul dr. Munroe úgy lenyűgözte, mint az utóbbi években egyetlen más nő sem. Egészen pontosan a felesége, Camille halála óta. Miért pont most, miért pont ő? Nem tudta.

Zavartan megköszörülte a torkát.

– Mi az, ami tetszik önnek a Larchesben? Az állás ideiglenes, amíg dr. Beth Andrews jövő szeptemberben vissza nem tér a szülési szabadságról.

– Ez már a hirdetésből is kiderült. Nem pazaroltam volna sem az önök, sem az én időmet a jelentkezéssel, ha nem felelne meg.

– Rendben. – Daniel feszesen elmosolyodott. – Hadd meséljek a munkánkról. Egy vidéki rendelőben, mint a Larches, mindig sok a tennivaló. A mi fogadóterületünk a Yorkshire Dales nagy részét lefedi. A fő rendelőnkben itt Beesdale-ben és a hemsthwaite-i másikban összesen körülbelül négy és fél ezer beteget látunk el. Ha nyugodt állásban reménykedett, akkor ki kell ábrándítanom.

– A nehéz munka nem zavar – válaszolta Eleanor Munroe energikusan. – Örömmel dolgozom keményebben, mint az előző munkahelyemen, ha úgy döntök, hogy csatlakozom a Larcheshez.

Daniel csodálkozva bámult rá. Vajon az interjút puszta formalitásnak tekinti, és meg van győződve arról, hogy megkapja az állást? Nyilvánvalóan tisztában volt az értékével, és elvárta, hogy ezt mások is felismerjék.

Ellie izzadni kezdett a zavarban. Aligha fogalmazhatta volna meg szerencsétlenebbül a válaszát! Semmiképpen sem feltételezte, hogy dr. Saunders felajánlja neki az állást. A kiváló referenciái mellett más szempontokat is figyelembe kellett vennie. Az egyik ilyen a gyümölcsöző együttműködés kilátása volt. Az olyan arrogáns megjegyzésekkel, mint amilyet az imént tett, biztosan nem nyer jó pontot. Legszívesebben visszavonta volna a szavait.

Egyenesen ült, és tartózkodott attól, hogy végigsimítson szokatlanul rövid haján, amelyet csak nemrég vágatott le. Még soha nem hordta ilyen röviden. Ez volt az első a sok változás közül az életében. Ezután összepakolta csinos ruháit, a színes felsőket és magas sarkú cipőket, és eladományozta őket egy ruhabanknak. Új ruhatára praktikus nadrágokból és blúzokból állt, egyszerűek és professzionálisak voltak. A jövőben kizárólag a saját céljaira és vágyaira koncentrál, nem kell semmilyen sallang.

– Aki nekünk dolgozik, annak mindig sok a dolga – mondta Daniel Saunders nyugodtan.

Ellie felnyögött magában. Akarja ezt a munkát, szüksége van rá! A Yorkshire-be való költözése volt az első lépés egy új élet felépítésében. A jövőre vonatkozó terveit csak nemrég dobta ki az ablakon. Jó új életet akart építeni a romokból, a saját feltételei szerint. A gonosz árulást, amelynek áldozatául esett, a maga javára akarta fordítani. Ahelyett hogy túlságosan óvatos döntéseket hozna, a jövőben utazni fog, világot lát, és a karrierjének szenteli magát. Így lép túl azon a mélyütésen, amit kapott.

Teljesen a gondolataiba merülve nem értette a következő kérdést.

– Elnézést, hogy mondta?

Érezte, hogy elpirul. Általában figyelmes és koncentrált volt, de valami a férfiban felzaklatta.

– Azt kérdeztem, hogy okoz-e önnek bármilyen problémát a Yorkshire-be költözés.

A férfi megvonta a vállát, ami felhívta a lány figyelmét a széles vállára. A világoskék, feltűrt ujjú ing, amelyet sötét pamutnadrággal viselt, kiemelte a szeme mélykékjét és a halántékán lévő acélszürke csíkokat. Egyszerre tűnt előkelőnek és szexinek.

– Problémát?

– Kenttől Yorkshire-ig hosszú az út. Talán van valaki, aki nem örülne a költözésének?

– Nem, nincs. Ha arra céloz, hogy a férj vagy az élettárs tiltakozhat-e, akkor a kérdést diszkriminatívnak tartom. Egyetlen potenciális munkáltatónak sincs joga, hogy ilyen alapon visszautasítson egy női munkavállalót.

– Természetesen igaza van. Talán megnyugtatja, ha hallja, hogy ezt a kérdést minden potenciális alkalmazottnak felteszem, legyen az férfi vagy nő.

Jaj, ne, most végleg elrontotta… Ellie rosszkedvűen hátratolta a széket, és felállt, hogy befejezze az interjút. Ki akart jutni, mielőtt sírva fakad.

Általában nem sírt. Még akkor sem, amikor a vőlegényét rajtakapta egy kolléganőjével az ágyban. Ehelyett végighallgatta a férfi bocsánatkéréseit és mentegetőzéseit, és még akkor sem szólalt meg, amikor Michael megpróbálta őt hibáztatni az árulásáért.

– Bocsánat, ez nem volt rendben. Köszönöm szépen, hogy időt szakított rám, dr. Saunders. Remélem, talál olyan orvost, aki tökéletesen megfelel az állásra.

Megfordult, és abba az irányba ment, amerre az ajtót vélte. Nem látott semmit, mert könnyfátyol borult a szemére. Amikor a csípőjét nekiütötte egy irattartó szekrénynek, fájdalmasan felkiáltott.

– Na, üljön vissza…

Egy kéz megragadta a karját, és visszavezette a székhez. Az érintés megnyugtatónak tűnt. Leült. Úgysem volt más választása, még mindig elvakították a könnyek.

– Igyon. – Daniel Saunders megtöltött egy poharat hideg vízzel, leguggolt mellé, és az ajkához tartotta.

Ivott, és néhány csepp lecsorgott az állán. Mielőtt zsebkendőt húzhatott volna a nadrágzsebéből, a férfi máris letörölte az ujjbegyeivel.

– Jobban van?

Bólintott, képtelen volt megszólalni. Furcsa módon nem jött zavarba önuralmának elvesztése miatt. Nem érzett… semmit.

Dr. Saunders ismét felállt, letette a poharat az asztalra, és együttérzőn nézett rá. Legalábbis nem tűnt úgy, hogy elítélné.

– Sajnálom, ha felzaklattam, Eleanor. Nem ez volt a szándékom.

Ellie nem szerette a nevét, régimódinak találta. Furcsa módon viszont szépnek és vonzónak hangzott a férfi szájából.

Zavartan intette fegyelemre magát. Már így is eléggé hülyét csinált magából.

Ismét hátratolta a széket, és felállt, mert minél gyorsabban ki akart jutni a rendelőből. Minden reményét ebbe az állásba vetette, de biztos talál majd egy másik megfelelő állást az ország más részén vagy külföldön. Meg kellett ígérnie a szüleinek, hogy Nagy-Britanniában marad, amíg túl nem teszi magát Michael árulásán. Ha azonban Ausztráliában vagy Új-Zélandon dolgozna, nem állna fenn a veszély, hogy valaha is újra összefut egykori vőlegényével.

– Jobb, ha most megmutatom a rendelőt. A vidéki orvosi rendelőknek nyújtott nagyvonalú támogatásoknak köszönhetően kiváló felszereléssel rendelkezünk. – Daniel Saunders az ajtóhoz ment, és kinyitotta. – Amikor csak készen áll, Eleanor – tette hozzá, amikor a lány nem állt fel azonnal.

– Ó, én azt hittem… – Ellie nem tudta, mi ütött a férfiba. Miért akarja körbevezetni, ha úgysem kapja meg a munkát?

– Azt hitte, hogy visszautasítom? Épp ellenkezőleg. Szerintem maga a megfelelő ember.

– Az interjú katasztrófa volt! Ráadásul sírva fakadtam. Az ön helyében, dr. Saunders, álmomban sem gondolnék arra, hogy felvegyem magam.

– Szólítson Danielnek. Kollégák egymás közt.

A tekintetük keresztezte egymást, és Ellie szíve megmelegedett. A jégpáncél, amely az elmúlt hónapok során körülötte kialakult, olvadni kezdett. Erősen kellett koncentrálnia, hogy meghallja Daniel következő szavait.

– Ami az állást illeti, szerintem ön az ideális jelölt. Nem lehet olyan orvosom, aki nem tud együttérezni a betegekkel, aki nem érti meg, hogy az élet által rájuk zúdított problémák az egészségüket is befolyásolják. Olyan ember, aki nem tud érzelmeket mutatni. Elfogadja az állást, Eleanor? Kérem!

– Lennél olyan kedves, és segítenél Eleanornak berendezkedni, Beth? Minden rendelőben másképp mennek a dolgok. Könnyebb lesz neki, ha mindent megmutatsz neki, ahelyett hogy hagynád, hogy a hibákból tanuljon.

Daniel elgondolkodva nézett a kolléganőjére. Vajon a nő felfogta, mennyire fontos számára, hogy megkönnyítse Eleanor beilleszkedését a Larchesba? Az interjú elején még magabiztosnak tűnt, de a vége felé már rendkívül sebezhetőnek. Talán ez ébresztette fel benne a védőösztönt.

– Szívesen. – Beth Andrews kedvesen elmosolyodott. – Nagy változás lesz ez neki. Mi sokkal közelebb dolgozunk a betegekhez, mint a városi rendelők, már csak azért is, mert a legközelebbi kórház egyórányi autóútra van.

Daniel megkönnyebbülten felsóhajtott. Beth úgy gondolja, hogy az új kolléga miatti aggodalma helyénvaló. És miért is ne? Ha Eleanor nem tud megbirkózni a feladataival, akkor neki még több túlórát kellene vállalnia, mint eddig. Miközben ott kell lennie a fia mellett, aki hamarosan befejezi az iskolát.

Felesége, Camille négy évvel ezelőtti halála kisiklatta Nathan életét. Kimaradt az iskolából, rossz társaságba keveredett. Apja nagy megkönnyebbülésére egy idő után összeszedte magát, de még mindig sok támogatásra volt szüksége.

Valószínűleg ez volt az oka, hogy Daniel mostanában olyan gyakran gondolt Eleanor Munroe-ra.

– Köszönöm, Beth. Nagyra értékelem a segítségedet.

– Szívesen.

Nyolc hónapos terhes kolléganője nehezen állt fel. Amikor Camille terhes volt Nathannel, sokkal korábban abbahagyta a munkát. Egyedülálló terhes nőként Beth ezt nem engedhette meg magának. A szülési szabadság nagy részét majd a szülés után veszi ki.

Daniel titokban elhatározta, hogy megkéri Marie-t a recepción, hogy osszon be hozzá minél több beteget Beth betegei közül. Nem akarta, hogy túlhajszolja magát az utolsó munkahéten. Amíg Eleanor be nem rendezkedik, neki kellett kitöltenie a hiányt.

Új alkalmazottjára gondolva a recepcióra ment. Eleanor minden szakmai képesítéssel rendelkezett, a dokumentumai nem hagytak kétséget efelől. Mégis azon tűnődött, vajon képes lesz-e maga mögött hagyni mindazt, ami miatt feladta a jó állását.

Biztos valami szörnyűségen ment keresztül. Talán elhagyta vagy bántalmazta a párja?

A gondolat dühösebbé tette, mint valaha is volt. Pedig eddig csak egyszer találkozott vele, kedvezőtlen körülmények között.

– Mi a baj? – Marie, a recepciós csodálkozva nézett rá. A negyvenes évei közepén járó nő, két felnőtt fiú édesanyja régebb óta dolgozott a Larchesban, mint Daniel, és nem hitt a formaságokban. – Úgy néz ki, mint aki citromba harapott.

– Minden rendben. – Daniel ferdén elmosolyodott. – Átírná hozzám Beth minél több betegét? Nem akarom, hogy megerőltesse magát az utolsó hetén.

– Megteszem. Mi a helyzet az új orvossal? Hogy hívják? Leírtam valahova…

– Eleanor Munroe. – Bizsergés futott át rajta, ahogy kimondta a nevet. Zavartan a recepciós pult mögötti falon lévő órára pillantott, és megpróbálta összeszedni magát. Marie nem veheti észre, hogy mit érez. – Bármelyik percben megérkezhet.

– Jó reggelt.

Daniel felismerte a hangot, megpördült, és tetőtől talpig végignézte Eleanort, a rövid, hátrafésült hajától kezdve a józan cipőjéig. Mi van benne, ami ennyire vonzza?

Özvegyemberként állandóan meghívásokat kapott egyedülálló nőktől ebédre, vacsorára vagy… Eddig még egyikük sem érdekelte. Egyikük sem gyújtotta meg benne a vágy szikráját sem, míg Eleanor egyetlen pillantása elég volt ahhoz, hogy lángra lobbanjon. Nem tudta, miért van ez, de sem is tagadhatta.

Vonzódott hozzá, de az időzítés rendkívül kedvezőtlen volt. Ha a lány nemrég szakításon ment keresztül, ahogy gyanította, akkor egy új kapcsolat az utolsó, amire szüksége lenne. Főleg nem vele. Nincs ideje az együttlétekre, teljes mértékben Nathanre, a fia jövőjére kell koncentrálnia.

Nehezen küzdötte le a csalódottságot, amely szétáradt benne. Figyelmen kívül kell hagynia a lány iránti őrült érzéseit, és teljesen Nathannek szentelnie magát.

Miközben Daniel csendben bámulta, minden másodperccel nőtt Ellie feszültsége. Már megbánta, hogy felajánlotta neki az állást?

Idegesen rágta az ajkát. Mit tegyen, ha a férfi felmondja a szerződést, miközben még próbaidőn van? Feladta a kenti lakást, és eladott mindent, ami Michaelre emlékeztette. Az egyik dolog, ami meggyőzte, hogy jelentkezzen a dalesi állásra, az a bútorozott lakás volt, amit felajánlottak neki. Az elmúlt hónapokban a megtakarításaiból élt. Ami megmaradt belőle, aligha lenne elég egy lakás bérlésére, ráadásul berendezésére…

A sírás határán vett egy mély lélegzetet, hogy összeszedje magát. Az interjú óta újra és újra könnyekben tört ki. Mintha Daniel kedvessége megnyitotta volna a benne lévő gátakat. Elhatározta, hogy soha többé nem omlik össze a férfi jelenlétében. Nem akarta, hogy azt higgye, a sajnálatára apellál.

– Eleanor, örülök, hogy megismerhetem. Marie vagyok, recepciós és mindenes. – A pult mögött álló nő előrehajolt, és kezet fogott vele.

– Örülök, hogy megismerhetem. – Ahogy Ellie megrázta a kezét, Danielre sandított. Jobb lenne, ha rögtön hangot adna az esetleges aggodalmainak, ahelyett hogy szótlanul bámulja…

– Elnézést, elkalandoztam… – Mintha kábulatából ébredt volna, a férfi is kezet nyújtott neki. – Üdvözlöm a Larchesban. Örülök, hogy itt van.

Nyilvánvalóan félreértelmezte a helyzetet, a férfi nem gondolt arra, hogy visszavonja az ajánlatot. Megfogta a kezét. Amikor a férfi ujjai az övéi köré fonódtak, borzongás futott végig rajta. Ugyanakkor az érintése jó érzés volt, éppen megfelelő és bátorító. Bár alig ismerte, biztonságban érezte magát mellette – és megbecsültnek.

– Örülök, hogy itt lehetek. – Zavartan visszahúzta a kezét. Daniel Saunders a munkaadója, emlékeztette magát szigorúan. Az útjaik aligha keresztezik egymást a munkán kívül.

– Mit akar először csinálni? Megnézni a lakását?

– Én öö… ahogy magának jó, dr. Saunders.

– Daniel. Ha nem bánja, majd később megyünk a lakásba. Most jövök Bethtől. Ő majd elmagyarázza, hogyan működik itt minden, hogy minél gyorsabban eligazodjon.

– Erre nem lesz szükség. – Ellie nem akart zavarni. Minél hamarabb munkához lát, annál jobb. Valószínűleg a helyzet újdonsága miatt érzi magát ilyen bizonytalannak, nem pedig Daniel miatt. – Néhány éve már háziorvosként dolgozom, ismerem a bürokráciát és a dolgok gyakorlati oldalát.

– Szeretem ezt hinni. De minden rendelőben más az eljárás, különösen vidéken. Nagyra értékelném, ha megfogadná a javaslatomat.

– Igen, rendben. Csak nem akartam dr. Andrews idejét vesztegetni. Biztos vagyok benne, hogy nagyon elfoglalt – mentegetőzött Ellie. Danielnek nem szabad azt gondolnia, hogy beképzelt és makacs.

– Tényleg az. – Daniel a könyöke alá csúsztatta a kezét, és elvezette a recepciótól.

Az újabb érintés valóságos láncreakciót indított el a lányban. A szívverése felgyorsult, a férfi kezéből bizsergető érzés terjedt át a karján át az egész testében. Amikor Daniel megállt, és komolyan ránézett, Ellie attól tartott, hogy észrevette.

– Köztünk szólva, igyekszem minél több munkát levenni Beth válláról. Nyolc hónapos terhes, jövő héten szülési szabadságra megy. Nem akarom, hogy túl sokat vállaljon. Amíg elmagyarázza magának a dolgokat, addig se kell szaladgálnia.

– Értem. – Furcsán csalódottan, óvatosan elhúzta a karját a férfitól. Persze, Daniel inkább törődik a régi kolléganőjével, mint vele.

Daniel bizalmas mosolyt küldött neki, bekopogtatott az ajtón, kinyitotta, és előreengedte. Ahogy a lány elsétált mellette, rákacsintott. Mintha két összeesküvő osztozna egy titkon, villant át Ellie agyán. Tetszett neki a kép. Mosolyogva lépett be a szobába, ahol egy csinos szőke nő ült az íróasztal mögött.

– Örülök, hogy megismerhetem, Eleanor. Érezze magát otthon. – Beth halkan felnevetett, és huncut pillantást vetett Danielre. – Ez a szoba hamarosan a magáé lesz. Ha bármi nem tetszik, csak szóljon Danielnek. Biztos vagyok benne, hogy szívesen rendbe teszi a dolgokat.

– Ne adj neki ötleteket. – Daniel derűsen vigyorgott. – Különben hosszú kívánságlistát ad, mielőtt észbe kapnék. Mint az az énekesnő, aki egy kosár macskát kért az öltözőjébe, hogy játszhasson velük a fellépés előtt.

– Jobb szeretem a kiskutyákat – mondta Ellie száraz humorral.

Mindenki nevetett, beleértve őt magát is. Utána elgondolkodott. Régen nevetett utoljára, és régen érezte magát ilyen jól. Az óta a szörnyű nap óta, amikor meglepte Michaelt az ágyban Staceyvel. Azóta a világa sötét és hideg volt. Danielnek köszönhette, hogy ez a sötétség most megtört, és ezért örökre hálás lesz neki.

A délelőtt gyorsan elrepült. Ellie meglepetésére a dolgok a Larchesban egészen másképp folytak, mint ahogy ő ismerte. A rendelő sokkal szélesebb körű szolgáltatásokat kínált a betegeknek.

– Ez a félreeső elhelyezkedésünk miatt van – magyarázta Beth egy csésze tea mellett. – Egy óra autóval a legközelebbi kórház, vagy sokkal több, forgalomtól függően. Ez sok betegünknek itt és Hemsthwaite-ben túl messze van. Daniel keményen dolgozott azon, hogy a kezelési lehetőségek széles skáláját kínáljuk helyben. Egy fogorvos és egy szemészorvos hetente egyszer eljön jár… – Beth hirtelen grimaszolt. – Ezek az átkozott jóslófájások! Kora reggel felébresztettek.

– Mikorra várható a baba?

– Három hét múlva. Azt mondják, az első baba mindig késik. – Beth fészkelődött, hogy kényelmes pozíciót keressen, Ellie pedig elgondolkodva ráncolta a homlokát.

– Tényleg csak jóslófájások? Erősnek tűnnek.

– Biztos mindjárt elmúlnak. – Beth nehezen emelte fel magát a székből. Hirtelen vízsugár lövellt ki a lába között.

– Nem hiszem! – Ellie egy ugrással felpattant, odaszaladt Bethhez, átkarolta a derekát, a vizsgálóasztalhoz vezette, és segített neki leülni. – Ezek igazi fájások! Vegye le az alsóneműjét, és megnézzük. Ha elfolyt a magzatvize, akkor a baba már úton van.

– Az nem lehet, még három hét van!

– A dátumszámításkor gyakran csúsznak be hibák – próbálta megnyugtatni Ellie.

– Pontosan tudom, mikor estem teherbe: aznap este, mielőtt Callum elment. Azelőtt nem történhetett, mert egy éve nem beszéltünk egymással, nemhogy szexeltünk volna.

– Ó! – Ellie nem tudta, mit mondjon erre.

Beth felsóhajtott.

– Tavaly szakítottunk, miután három évig hiába próbáltunk gyereket vállalni. Egyszerűen nem jött össze. – Mély fájdalom visszhangzott a hangjában.

– Nehéz lehetett magának.

– De még mennyire! Próbálkoztunk termékenységi kezelésekkel, de nem váltak be. Végül az állandó csalódások túl soknak bizonyultak. Callum nem tudta feldolgozni, és válni akart.

– Sajnálom. Biztos annál boldogabb volt, amikor mégiscsak sikerült.

– Egyszerre örültem és voltam sokkban. Ami Callumot illeti, csak tippelni tudok. – Keserűen felnevetett. – Levélben értesítettem a terhességről, de nem válaszolt. Ez mindent elmond, nem? Egyedül én vagyok felelős ezért a babáért, nincs más. – A következő fájás jelentkezett, a nő felnyögött.

Ellie azon tűnődött, hogyan reagált volna hasonló helyzetben. Puszta hipotézis volt, mert Michael fanatikusan ragaszkodott a fogamzásgátláshoz. Akkoriban azt hitte, hogy a férfi be akarja tartani a sorrendet: előbb házasság, aztán gyerek. Most már nem volt ebben biztos. Valószínűleg nem akarta magát gyerekkel terhelni.

Jelenleg azonban nem foglalkozhatott ilyen gondolatokkal. Amint a fájás véget ért, elkezdte megvizsgálni Betht.

– A méhnyak már hat centiméternyire nyitva van. Már nem tarthat sokáig, amíg a baba megérkezik.

– Túl korán van még! Nem tudnám elviselni, ha valami baj lenne. Olyan régóta vártam erre a gyerekre!

– Minden rendben lesz – biztosította Ellie, remélve, hogy nem kísérti a sorsot.

Egy teljesen felszerelt szülőszobában nem kellett volna aggódnia, hogy biztonságban a világra hozza a babát, de az a tény, hogy a legközelebbi kórház egyórányi autóútra van, idegessé tette. Ennek ellenére bátorítóan mosolygott Bethre. Nem hagyhatja, hogy a leendő anyuka lássa rajta az aggodalmait.

– Milyen előkészületeket tett a szülésre? Biztos bejelentkezett a kórházba.

– Igen. – Beth összeszedte magát. – Először otthon akartam szülni, de Polly lebeszélt. Szerinte az első szülés biztonságosabb a kórházban, főleg hogy már idősebb vagyok.

– Polly?

– A helyi szülésznő, Polly Davies. Múlt pénteken voltam nála kontrollon.

– Mit mondott?

– Hogy minden jól néz ki: a vérnyomás, a baba szívverése… – Beth a homlokát ráncolta. – Most jut eszembe: azt mondta, mélyen fekszik.

– Már útra kelt.

– Valószínűleg. A kis gazfickó! – Beth nevetett, már kevésbé tűnt nyugtalannak.

Ellie megkönnyebbülten felsóhajtott. A szülés általában könnyebb, ha az anya nem túlságosan feszült. Megszorította Beth kezét, és azon gondolkodott, milyen lépéseket kell tennie a továbbiakban.

– Felhívom a kórházat, és bejelentem, aztán szólok Pollynak. Kis szerencsével ő is támogatni tud minket. Mindjárt visszajövök, jó?

Miközben Beth még mindig bólogatott, megindult a következő összehúzódás. Ellie gyorsan a recepcióra ment, ahol Marie éppen egy beteggel beszélgetett. Amint ez távozott, halkan elmagyarázta neki a helyzetet.

– Még van pár hete! Tényleg nem vaklárma? – kérdezte Marie döbbenten.

– A baba úton van, és nem lehet megállítani. Szólna a kórháznak? Mondja meg nekik, hogy küldjenek mentőt. De nem fog időben megérkezni a szüléshez.

– Megteszem. – Marie a kagylóért nyúlt.

– És felhívná Pollyt is? Nagy segítség lenne, ha segítene egy szülésznő.

– Őt hívom előbb – ígérte Marie. – A faluban lakik, remélhetőleg hamar ideér.

– Csodálatos, köszönöm. Ja igen: Danielnek tudnia kell, mi folyik itt. Melyik szobában találom?

– Első ajtó jobbra… Polly, nem fogod elhinni, mi történt…

Ellie Daniel rendelőjébe sietett, bekopogott és bekukucskált.

– Elnézést a zavarásért. – Rámosolygott a fiatal nőre, aki egy nyafogó kisgyermeket tartott az ölében. – Válthatnánk pár szót?

– Természetesen. – Daniel is elnézést kért a pácienstől, és csatlakozott Ellie-hez a folyosón. – Mi a gond? Azt hittem, Beth mindent elmagyaráz.

– Így volt, de aztán felmerült egy probléma.

– Probléma? – kérdezte Daniel bosszúsan.

– Jön a baba. – Amikor a férfi mondani próbált valamit, egy mozdulattal megállította. – Semmi kétség. Marie hívja a mentőket, és megkérdezi a szülésznőt, be tud-e jönni segíteni. Csak tájékoztatni akartam, elnézést a zavarásért.

Sarkon fordult, és visszasietett Bethhez. Legszívesebben behúzódott volna a legközelebbi csigaházba. Daniel megbántotta a nyers hangnemével. Ő csak a főnököd, próbálta nyugtatni magát. Amíg nem nyíltan goromba vele, addig úgy beszél, ahogy akar.

Legalábbis erről győzködte magát. Mélyen legbelül valami kifürkészhetetlen oknál fogva azt kívánta, bárcsak a férfi kedvesen bánna vele, és megmutatná, mennyire nagyra értékeli. Milyen szánalmas!

2. FEJEZET

Daniel bűnbánóan nézte, ahogy Eleanor elmegy. Nem kellett volna ilyen durván bánnia vele. Ha nem várt volna rá egy beteg, utánasietett volna, és bocsánatot kér. Ehelyett visszatért a rendelőjébe, és leült az íróasztalához.

– Elnézést, Mrs. Walsh. Akkor hogy is sérült meg a karja?

– Én… megbotlottam.… öö… Alice egyik játékában.

A fiatal nő gyengéden megsimogatta lánya haját. A keze remegett. Daniel fejében azonnal megszólalt a vészcsengő. Anya és gyermeke elegáns ruhát viselt, de a kislány haja fésületlen volt, míg Madeleine Walsh nyilvánvalóan időt szakított arra, hogy vastag réteg sminket kenjen magára.

Azzal az ürüggyel, hogy levesz egy aktát az asztalról, Daniel előrehajolt, és alaposan szemügyre vette a nő arcát. Sötét helyeket fedezett fel az arcán és a halántékán.

– Néha megtörténhet. – Bátorítóan elmosolyodott, és újra kiegyenesedett. Nem ez volt az első alkalom, hogy Mrs. Walsh esés miatt felkereste. Az elmúlt hat hónapban háromszor is volt rá példa. Vajon akkor azért nem vett észre zúzódásokat, mert nem figyelt eléggé? – Megsérült máshol is? Azt hiszem, látok egy zúzódást az arcán.

– Ó! Az esésnél történhetett. – Önkéntelenül az arcához tette a kezét, és döbbenten nézett a férfira. – Olyan ügyetlen vagyok! Mindig megbotlok vagy nekimegyek valaminek.

– Ha ezek tényleg balesetek… Biztosíthatom, hogy minden, amit elmond, köztünk marad.

– Baleset volt! – A nő elpirult. – Megbotlottam az egyik babájában… és leestem a lépcsőn. Biztos akkor sérült meg a karom, mikor az esést próbáltam tompítani.

– Hadd nézzem meg. – Daniel felállt, és megkerülte az íróasztalt. Ahogy leguggolt előtte, a gyerek visszahúzódott. – Semmi baj, kicsim. Csak meg akarom nézni, hogy tudok-e segíteni anyu karján.

– Mostanában félős. – Mrs. Walsh szorosabban fonta egészséges karját a lánya köré.

– Nem jár óvodába? – Négyéves korára Alice-nek már régen nem lenne szabad ilyen félénknek lennie idegenekkel. Ez újabb nyom a gyanúja irányába.

– Annyira félénk, hogy nem akarom olyan helyre küldeni, ahol boldogtalan.

– Jövőre kezdi az iskolát, ugye? – Daniel óvatosan megvizsgálta a nő karját. A csukló megduzzadt, kipirosodott, és az érintés láthatóan fájdalmat okozott Mrs. Walshnak. – Nem tudom megmondani, hogy eltört vagy csak kificamodott. Tudja mozgatni az ujjait?

Madeleine apró, óvatos mozdulatot tett.

– Igen, de fáj.

– Meg kell röntgeneznünk a csuklót, hogy kizárjuk a törést. Van valaki, aki be tudná vinni a kórházba? Talán a férje?

– Nigel ma délelőtt a bíróságon van, nem zavarhatom. Biztos semmi sem tört el. Nem tudna csak kötést tenni rá? Nem zavartam volna, ha fél kézzel is meg tudnám csinálni.

– Ha a csuklója eltört, fennáll a veszélye, hogy ferdén nő össze. Szerezhetek valakit, aki elviszi a kórházba. Van egy önkéntesekből álló csapatunk, akik erre a célra rendelkezésre állnak.

– Nem tudom, mit szólna Nigel… – Zavartnak és nyugtalannak tűnt.

– Örülni fog, hogy rendesen bánnak magával. Felhívom Mrs. Goodisont, hátha ráér. Általános iskolai tanárnő volt, nagyon kedves, és van gyerekülés a kocsijában, mert van egy unokája. Így nyugodtan magával viheti Alice-t. Biztos vagyok benne, hogy szívesen vigyáz a kislányára, amíg megröntgenezik.

Daniel személyesen hívta fel Mrs. Goodisont, hogy Madeleine Walshnak ne legyen esélye meghátrálni a kórházi látogatás elől. Mrs. Goodison ráért, és még azt is megígérte, hogy utána hazaviszi Mrs. Walsht.

Daniel visszakísérte betegét a váróterembe. Elhatározta, hogy kideríti, bántalmazta-e a férje, ahogy attól tartott. Nigel Walsht személyesen nem ismerte, a család csak egy éve költözött Beesdale-be. Csak annyit tudott hallomásból, hogy a bíróságon nagy tiszteletnek örvend. Családon belüli erőszak azonban minden társadalmi rétegben létezik.

Akaratlanul is elgondolkodott, vajon Eleanor is erőszak áldozata lett-e. Mindenesetre valami rossz történt vele, ami miatt feladta jó állását, és az ország egy másik részébe költözött. Dühösen ökölbe szorította a kezét. Elviselhetetlen volt a gondolat, hogy bántották.

– Remekül csinálja – mondta Ellie, miután a fájás véget ért.

Az összehúzódások közötti szünetek egyre rövidebbek lettek. Már nem kellett sokáig várni a baba születésére. Ellie émelygést érzett. Évek teltek el azóta, hogy a szakképzése részeként – modern szülőszobában, tapasztalt szülésznő segítségével – világra segített babákat. Sajnos Beesdale szülésznője még mindig úton volt visszafelé egy távoli farmról, eltart egy darabig, mire megérkezik.

Ellie reménykedve nézett fel, amikor kinyílt az ajtó. Amikor meglátta Danielt, halkan felsóhajtott. A korábbi beszélgetés után kényelmetlenül érezte magát.

– Hogy haladunk? – A férfi mosolyogva lépett Beth mellé. – Nem egészen úgy megy, ahogy elképzelted, ugye?

Beth nevetése grimasszá torzult, amikor a következő összehúzódás elérte. Daniel még mindig mosolyogva fordult Ellie felé.

– Sajnálom, hogy olyan nyers voltam. Csak aggódtam egy beteg miatt… ami persze nem mentség.

– Semmi baj. – Ellie megkönnyebbülten felsóhajtott. – A fájások kétpercenként jönnek. Tudja, mennyi időbe telik, amíg Polly ideér az Outhwaite-farmról?

– Ajaj! A farm a Dales szélén van. Legalább harminc percre lesz szüksége. Megyek és megkeresem, hol van. – Az ajtó felé menet még egyszer visszapillantott Ellie-re. – Komolyan mondom, Eleanor: nem akartam megbántani.

Ellie igyekezett nem tudomást venni a bocsánatkérés okozta örömről. Végül is nem függ a férfi megerősítésétől. Egy ponton rájött, hogy ő maga is értékes.

Gyerekként állandóan Gemmához hasonlította magát. A szülei mindig szeretettel bántak vele és támogatták, de nem sikerült eltitkolniuk a biológiai lányuk születése fölötti örömüket. Gemma csinos és élénk volt, és mindenki azonnal a szívébe zárta.

Eleanor, a nyolc évvel idősebb, örökbe fogadott nővére a kislány születése napjától kezdve úgy érezte, háttérbe szorul. Csak az egyetemen találta meg újra önmagát, barátokat szerzett, ott lett az első kapcsolata. Fokozatosan önbizalmat szerzett, és elfelejtette a gyerekkori csalódásokat.

Miközben egy nagy közös rendelőben dolgozott, megismerkedett kollégájával, Michael Ross-szal, akivel végül eljegyezték egymást. Az élet tökéletesnek tűnt – egészen addig a reggelig, amikor meglátogatta a férfit a lakásán, és rajtakapta az ágyban a rendelő egyik ápolónőjével…

– Ó!

Hirtelen visszatért a jelenbe. Beth fölé hajolt, és ellenőrizte a szülés előrehaladását.

– Látom a fejét. Már nem tart sokáig.

– Minél gyorsabban, annál jobb. – Kezdődött a következő összehúzódás, Beth felnyögött.

Ellie gyorsan előkészített mindent, amire szüksége lehetett, steril kesztyűt húzott, elérhető közelségbe tett egy zsinórt és egy ollót, hogy leszoríthassa és elvághassa a köldökzsinórt, és egy vékony csövet, amellyel szükség esetén ki tudja tisztítani a légutakat.

Amikor Beth a következő alkalommal is nyomott, a gyerek feje teljesen előbújt. Ellie megtámasztotta a kezével, és óvatosan kiszabadította először az egyik, majd a másik vállát.

– Nyomjon újra – biztatta Betht. – Most!

Rögtön ezután a baba a kezében feküdt, és hangosan felsírt. Kislány volt, apró, de minden szempontból tökéletes. Ellie letörölte a lepedéket az arcáról, törölközőbe csavarta, és az anyja karjába tette.

– Gratulálok. Gyönyörű kislánya van.

– Lány! Annyira biztos voltam benne, hogy fiú lesz.

– Ugye nem csalódott?

– Egyáltalán nem! Gyönyörű. – Beth gyengéden megcsókolta a lánya fejét.

Ellie szomorúan fordult el. Régóta vágyott már gyerekre, talán azért, hogy végre legyen egy vér szerinti rokona. Ezt az álmát időközben feladta, a csinos ruháival együtt. Megesküdött, hogy soha többé nem lesz szerelmes. Nem bírná elviselni, hogy másodszor is csalódjon. Nem alapíthat saját családot, és fájt a felismerés, mennyi boldogságról marad le emiatt.

Ebben a pillanatban kinyílt az ajtó, és egy magas, vörös hajú nő rontott be. Ellie összeszedte magát.

– Maga biztos Polly. Eleanor Munroe vagyok, a helyettes orvos.

– Polly Davies. – A nő kezet rázott vele, majd odalépett Bethhez, és az újszülöttre nézett. – Milyen édes! És nem is kicsi, tekintve, hogy még három hét volt hátra.

– Gyönyörű – motyogta Beth.

– Lány? Akkor jön nekem tíz fonttal. – Polly nevetve fordult Ellie felé. – Beth biztos volt benne, hogy fiú lesz. Fogadtunk, és nyertem.

– Mindketten győztesek vagyunk! – Beth boldogan nevetett.

A következő néhány percben Ellie előkészítette az anyát és a gyereket a kórházba szállításra. Amikor Daniel bevezette a mentősöket, minden készen állt.

– Tudasd velem, meddig leszel kórházban. – Daniel búcsúcsókot nyomott Beth arcára. – Majd megszervezem, hogy ne mindenki egyszerre látogasson meg.

– Jó ötlet. Biztos vagyok benne, hogy a kislányom örülni fog, ha találkozhat a nagybátyjaival és nagynénjeivel, még ha az apja nem is akar tudni róla. – Elakadt a hangja.

Nem sokkal később a mentősök betették őt és a babát a mentőautóba, és elhajtottak. Polly követte őket a kocsijában.

– Nem értem Callumot. – Daniel megrázta a fejét. – Soha nem reagált, amikor Beth értesítette a terhességről.

– Mesélte. Biztos nehéz neki – mondta Ellie.

– Már úgy is épp elég nehéz egyedül felnevelni egy gyereket, ha a körülmények miatt van. Hát még ha az egyik szülő nem akar tudni róla…

Olyan szomorúan hangzott, hogy Ellie önkéntelenül azon tűnődött, vajon Daniel személyes tapasztalatból beszél-e. Semmit sem tudott a férfi magánéletéről: házas-e, vannak-e gyerekei…

– Egyébként nagyon köszönöm, Eleanor. Nem akartam túlságosan leterhelni az elején, erre ez… – Elnevette magát.

Daniel elkapta Eleanor döbbent tekintetét, és legszívesebben a nyelvébe harapott volna. Remélhetőleg Eleanor nem gondolja azt, hogy arra céloz, alkalmatlan lenne a munkájára. De nem magyarázhatta meg neki, mert akkor be kellett volna ismernie, hogy jobban aggódik érte, mint ahogy az helyénvalónak tűnik.

– Menjünk vissza a betegekhez, különben azt fogják hinni, hogy sztrájkolunk. Ha valami gond van, csak csipogtasson meg. – Anélkül, hogy a lánynak esélyt adott volna a válaszra, megfordult, és zavartan visszament a rendelőjébe.

A délelőtti rendelés gyorsan letelt. Mire az utolsó beteg is elhagyta a rendelőt, már egy óra volt. Daniel a recepcióra lépett, ahol Marie éppen Lucy Burrowsnak, a kisegítő gyógyszerészgyakornoknak mesélt az izgalmas délelőttről.

– Beth itt szült?

– Mindenkinek meglepetés volt, őt is beleértve.

– Mi lesz a neve a kicsinek? Annyira biztos volt benne, hogy fiú lesz.

– Biztos kitalál valamit.

Daniel csak fél füllel figyelt, mert lépések hallatszottak mögötte. Ez csak Eleanor lehet! A szíve kihagyott egy ütemet. Megjátszott közönnyel fordult felé.

– Készen áll a délelőttre? – Túlságosan is mesterkéltnek hangzott. Lucy és Marie is észrevette, és jelentőségteljes pillantásokat váltottak. Szerencsére Eleanor nem ismerte eléggé ahhoz, hogy észrevegye a furcsa viselkedését.

– Igen, készen állok.

Ugyanolyan formálisan hangzott, mint az ő megjegyzése. Eleanor talán hasonlóan figyelte őt, mint viszont? Intenzíven, érdeklődve?

Akaratlanul nyelnie kellett, de a torka száraz volt. Új kolléganője kezdett a bőre alá férkőzni. Nem tudta, miért. Szerencsére Lucy akaratlanul is a segítségére sietett.

– Helló, Eleanor. Lucy Burrows vagyok, a gyakorlatomat végzem a gyógyszertárban. Amikor sok a dolgom, a recepción is besegítek.

– Örvendek, Lucy. – Eleanor egy kicsit nyugodtabbnak tűnt. – Hívjon Ellie-nek, azt kevésbé találom hivatalosnak.

Ellie, mondta magában Daniel. Ez nem illik hozzá! Elgondolkodva nézett rá. Szép név, modern és közvetlen, de számára ő mégis Eleanor maradt. Míg az „Ellie” csak a személyiségének azokat az aspektusait képviselte, melyeket a külvilágnak is meg akart mutatni, addig az „Eleanor” felnőtt, lenyűgöző nőt sugallt.

Egy nőt, akit meg akar ismerni, teljesen és tökéletesen. Még azt is, és különösen azt, amit a nő titkolni próbál.

Ellie udvariasan válaszolt Lucy kérdéseire az első reggeléről a Larchesban. Látni vélte, hogy Daniel fejében forognak a fogaskerekek. Nem tudta, min töpreng, de gyanította, hogy valami köze van hozzá. A gondolat zavarba hozta. Megkönnyebbülésére nem sokkal később megcsörrent a telefon, és Lucy felvette.

– Biztos látni akarja a lakását. Jöjjön, megmutatom. – Daniel előhúzott egy kis kulcscsomót a kabátja zsebéből, átnyújtotta neki, és elvezette a recepciótól.

– Köszönöm, nem kell velem jönnie. Valószínűleg fontosabb dolga is van. Majd én megkeresem az utat.

– Nem probléma. Amúgy is meg akartam mutatni, hogyan működik a kazán, hol van a csap… – A férfi nem tántorodott el, kisétált mellette a rendelőből, és megkerülte az épületet. – A lakás külön van a rendelőtől – magyarázta útközben. – Camille és én ott laktunk, amikor itt kezdtem dolgozni. De Nathan születése miatt több helyre volt szükségünk.

– Értem. – Ellie csalódottan vette tudomásul, hogy a férfi nős, és családja van. Ne butáskodj, intette magát, és elhatározta, hogy nem hagyja magát elkeseríteni. – Kényelmes ilyen közel lakni a munkahelyhez.

– Jó volt, hogy nem kellett mindennap kilométereket utazni. Másrészt az emberek tudták, hol találnak meg, éjjel-nappal.

– Ajjaj!

– Ne aggódjon. – Nevetve tette a kezét a lány karjára. – Mostanra már megneveltük a betegeket. A rendelési időn kívül már nem kopogtatnak az ajtón, csak telefonálnak.

A férfi megnyugtatóan megveregette a lány karját, majd visszahúzta a kezét. Ellie bőre furcsán bizsergett ott, ahol megérintette. Meg akarta dörzsölni azt a pontot, de nem tette.

Daniel sokkal hosszabb léptekkel ment tovább, Ellie sietett, hogy utolérje. Hallotta, ahogy megszólalnak benne a vészcsengők. Daniel a bőre alá hatolt, gyorsabban és mélyebben, mint bármelyik férfi korábban, beleértve a volt vőlegényét is. Valójában már jó ideje ismerte Michaelt, mielőtt vonzalmat érzett volna iránta, Daniel viszont az első találkozásuk óta lenyűgözte. Vajon Michael árulása miatt van ez? Annyira sebezhetővé tette, hogy isteníti az első vonzó férfit, aki kedves volt hozzá?

Remélhetőleg, gondolta magában. Ez a magyarázat jobb volt, mint a remény, hogy valami kialakulhat közöttük.

– És itt a hálószoba. Az ágy és a szőnyeg új.

Daniel helyet csinált Eleanornak, aki csak egy pillantást vetett a kávébarna szőnyegre és a színben harmonizáló függönyökre. A lány viselkedéséből nem tudta megállapítani, hogy tetszik-e neki a szoba, vagy sem. Eddig minden szobában így volt: egy gyors pillantás, egy bólintás, ennyi. Ez csalódást és bosszúságot keltett benne.

– Mit szól hozzá?

Daniel megpróbálta nem kimutatni az érzéseit. Eleanor nem tudhatja, hogy egy egész hétvégét töltött vele a falszínek kiválasztásával, új függönyök vásárlásával, a szélesség és a hossz mérésével. Úgy érezte, mintha aknamezőn járna. Ha nem tetszik neki a lakás, minden fáradozás hiábavaló volt.

– Nem is tudom, mit mondjak. – Visszatérve a nappaliba, a lány leült a kanapéra, és körülnézett a világos, hangulatos szobában.

– Ha valamit meg akar változtatni, csak rajta – mondta gyorsan Daniel. – Nem kell együtt élnie a döntéseimmel.

– Nagyon tetszik minden. A fal színe, a függönyök. Egyszerűen minden! – Könnyes szemmel nézett rá. – Nem számítottam ilyen szépre. Nagyon szépen köszönöm, Daniel. Tökéletes!

– Örülök, hogy tetszik. – Gombóc képződött a torkában. Le kellett nyelnie, mielőtt folytatni tudta. – Egy pillanatra az a szörnyű érzésem támadt, hogy nem tetszik.

– Egyszerűen el voltam ájulva. – Egyik kezével megdörzsölte a szemét, aztán szégyenlősen elmosolyodott. – Alapszintű lakásra számítottam, nem pedig… egy igazi otthonra.

– Ez az otthona a következő egy évben. Annál jobban örülök, ha maga is annak tekinti. – Mély levegőt vett, és tartózkodott attól, hogy azt mondja, maradhat, ameddig csak akar. Eleanor a szülési szabadság végéig akarta Betht helyettesíteni, aztán továbbállni. Ezt nem felejtheti el.

– Segíthetek beköltözni? Esetleg cipelni valamit? A lépcső meredek és hosszú.

– Köszönöm, nem szükséges. – Felállt, hirtelen megint visszahúzódónak tűnt. – Mielőtt eljöttem Kentből, megszabadultam a legtöbb holmimtól. Csak ruhákat és ágyneműt hoztam magammal.

– Ahogy gondolja.

Miért adta el a legtöbb holmiját? – tűnődött a férfi, de elővigyázatosságból nem kérdezte meg. Nem akarta megsérteni a kollégák közötti láthatatlan határt. Amint átlépi, nincs visszaút, és az nem történhet meg, minden figyelmének Nathanre kell irányulnia.

Nehéz szívvel sétált a bejárati ajtóhoz. Biztos volt benne, hogy helyesen cselekszik, mégis úgy érezte, cserben hagyja hogy Eleanort.

– Most már békén hagyom. Délután házhoz megyek. Ha bármire szüksége van, forduljon Marie-hez. Ő a tudás forrása, és általában minden problémára talál megoldást.

– Ezt megszívlelem. – Vele ellentétben Eleanor nyugodtnak és higgadtnak tűnt.

Visszatérve a rendelőbe, Daniel átfutotta a látogatandó házak listáját. Az első egy farm volt, messze a városon kívül. Abban reményben, hogy a húszperces út alatt visszaszerzi önuralmát, elsétált a kocsijához.

Mi baja van? Nem keres kapcsolatot vagy szexet. Camille halála óta nem feküdt le nővel, több ajánlat ellenére sem. Úgy tűnt, mintha a szexuális étvágya a feleségével együtt elhalt volna.

Ezt érzed Eleanor iránt? – tűnődött. Le akar vele feküdni? Igen, vallotta be magának. De ez nem magyarázta meg, hogy ezen túl miért vonzódik hozzá. Többnek kell itt lennie! De bölcsebbnek tűnt, ha nem töpreng tovább ezen.

Ellie elégedetten kapcsolta ki a számítógépet. A nap jobban sikerült, mint remélni merte. A betegek szívélyesen fogadták, a rendelő csapata segítőkész volt, és mindent megtettek, hogy jól érezze magát. Jól döntött, hogy elvállalta a munkát. Itt elfelejtheti a csalódottságát és a sebei nyalogatását. Csak a munkára kell koncentrálnia, és minden rendben lesz.

– Befejezte mára?

A szíve megdobbant, amikor Daniel belépett az ajtón. Már el is felejtette, milyen hatással van rá. A jó megjelenése miatt, vagy a kedvesség, a gondoskodás és az együttérzés aurájától, ami körülveszi?

Michaelben a vonzó külseje volt az első, ami feltűnt neki, és elég sokáig tartott, amíg a személyiségét is vonzónak találta. A férfinak sok mindenről volt megingathatatlan véleménye, és ezt hangosan ki is fejezte, gyakran nem értettek egyet. A lány megtanulta elfogadni őket, ami talán hiba volt. Túl gyakran engedett, mert félt, hogy elveszíti a férfit?

– Eleanor?

– Bocsánat, elkalandoztam. Igen, befejeztem.

– Jól van. Reméltem, hogy legalább az első napján időben végez.

A férfi vidáman vigyorgott, és a lány szíve kihagyott egy ütemet. Úgy viselkedsz, mint egy szerelmes tinédzser, korholta magát.

– Bejött. – Felállt, kivette a táskáját az egyik fiókból, és alaposan körülnézett. Az irattartó szekrény zárva volt, a csap nem csöpögött – apróságok, melyeket automatikusan ellenőrzött, és Daniel jelenlétében még fontosabbnak tűntek számára… Önkéntelenül felhorkant, a férfi pedig kérdőn felvonta a szemöldökét.

Ellie pirulva ment a férfi mellett. Milyen szánalmas a törekvése, hogy jó benyomást tegyen rá! Remélem, nem tud olvasni a gondolataimban! Mintha a pokol démonai lennének a sarkában, úgy sietett végig a folyosón.

Marie rámosolygott a recepcióról.

– De siet valaki! Ennyire azért nem volt rossz, vagy?

– Egyáltalán nem. – Ellie igyekezett mosolyogni.

– Úgy dolgozunk, mint egy olajozott gépezet, ugye, Daniel?

– Így van.

A férfi közvetlenül Ellie mögött állt, és a lány megborzongott. Mintha a hangja mélyen behatolt volna a testébe a pórusain keresztül. Zavartan megfordult. A tekintetük egy kis ideig keresztezte egymást. Úgy érezte, mintha a férfi magába szívná a lényét, és a részévé tenné.

Ami azonban ennél is jobban megijesztette, az a vágya volt, hogy soha ne hagyja abba.

3. FEJEZET

Két héttel később visszatért a normális élet a Larchesbe, legalábbis a felszínen. Daniel számára Eleanor jelenléte még mindig óriási különbséget jelentett. Nem azért, mert elégedetlen volt a munkájával – épp ellenkezőleg. Hanem mert zavarba hozták a érzések, melyeket a lány váltott ki belőle, és emiatt mindig intenzíven érzékelte a jelenlétét. Amíg egy beteggel foglalkozott, képes volt elnyomni ezt, de amint újra egyedül maradt, figyelt a hangjára, a rendelőből jövő köhögésre, a széklábak karcolására… bármire.

Hogy elterelje a figyelmét, egy délelőttre a hemsthwaite-i kirendeltségre költözött azzal az ürüggyel, hogy a személyzet rotációja jót tesz a betegeknek és a személyzetnek egyaránt.

Sandra Nelson, az ottani kolléganője egyelőre szívesen átvette a helyét Beesdale-ben, míg másik kollégája, Bernard Hargreaves elutasította az ötletet. Mivel nyugdíj előtt állt, Daniel nem gyakorolt rá nyomást.

Mint minden hétfő reggel, ez is zsúfolt nap volt. Daniel több torokfájós vagy hörghurutos beteget is kezelt, majd egy fiatalember került sorra, akit az anyja kísért el, és aki ugyanabba a középiskolába járt, mint Nathan. A magas, karcsú, fakó arcbőrű szőke férfi összekuporodva ült Daniel íróasztala előtt.

– Ez így nem mehet tovább. – Az eltökélt Mrs. Applethwaite úgy tűnt, élvezi, hogy a kezében tarthatja a gyeplőt.

– Mi bajod? – kérdezte Daniel a fiútól.

– Akármennyit alszik, mindig fáradt – válaszolta helyette az anyja. – A fél hétvégét ágyban töltötte, és ma reggel nem ért be az iskolába. Hiányzik belőle az energia.

– Szeretném, ha hagyná, hogy a fia mondja el, mit érez – kérte Daniel.

A fiatalember zavartan megköszörülte a torkát.

– Ahogy anya mondja, állandóan fáradt vagyok.

– Még valami? Van lázad, torokfájásod?

– Mindig szomjas vagyok, pedig állandóan vizet vagy gyümölcslevet iszom.

Daniel elgondolkodva bólintott, felállt, odament egy szekrényhez, és elővett egy mintapoharat.

– Szeretném elemezni a vizeletedet. A folyosó végén van egy vécé. Hozd vissza a poharat megtöltve.

Miután a fiú kiment, Mrs. Applethwaite szomorúan felsóhajtott.

– Cukorbeteg, ugye?

– Az egy lehetőség. Várjuk meg a vizsgálat eredményét.

– Fel kellett volna ismernem! – Mrs. Applethwaite megrázta a fejét. – A nővérem gyerekkora óta cukorbeteg. Emlékszem, állandóan ivott, de nem esett le, hogy itt is ez lehet a baj.

– Valószínűleg túl sok a dolga. Különben is, a tinédzserek, különösen a fiúk, ritkán beszélnek arról, hogy érzik magukat, ezt tapasztalatból tudom.

– Ebben igaza van. Az öt fiam rendkívül szűkszavú, ha a személyes dolgaikról van szó. Egészen mások, mint a lányok.

Steven visszatért a mintával. Daniel a laborasztalhoz vitte, és belemártott egy tesztpálcikát, mely másodperceken belül intenzív elszíneződéssel reagált.

– Igen, a glükózszintje jelentősen megemelkedett. Még el kell végeznünk egy vérvizsgálatot, de minden jel arra mutat, hogy cukorbetegségben szenved.

– Mint Cathy néni? – Steven döbbenten nézett az anyjára. – És akkor nekem kell beadnom magamnak az injekciókat?

– Attól tartok, igen. – Daniel megpróbálta a lehető legpozitívabban leírni neki a helyzetet. – Az inzulin beadása nem nehéz. Ha kell, majd megtanítanak. Egy idő után a napi rutinod részévé válik.

– Rutin? Egyik barátomnak se kell inzulint injekcióznia! – csattant fel Steven.

– Lehet, hogy más egészségi problémáik vannak, amikről nem tudsz – próbálta Daniel vigasztalni. Hiába: a fiú felpattant, és kiviharzott a szobából.

– Sajnálom, doktor úr. – Az anyja is felállt. – Mindig is érzékeny volt. De ez nem mentség a viselkedésére.

– Minden oka megvan rá, hogy fel legyen dúlva, Mrs. Applethwaite. Ne aggódjon emiatt. A legfontosabb, hogy megtaláljuk a legjobb kezelést. Minél előbb vérvizsgálatot kell végezni, tehát vacsora után semmit sem szabad ennie, amíg másnap reggel le nem veszik a vért. Ezt itt lehet megtenni. Ha beigazolódik a gyanúm, akkor beutalom a kórházba.

– Majd én elintézem.

– Jó. A recepción kapnak egy szórólapot, amiben leírják az eljárást. Az egyik nővér holnap le tudja venni a vért. De Beesdale-be is jöhet, ha szeretné.

– Itt csináljuk. Reggelente sok a tennivaló az udvaron… Stevennek rendszeresen kórházba kell majd járnia?

– Nem. Az ottani szakorvos fog meghatározni egy kezelési programot a számára, és a további ellenőrzésekre a rendelőben kerül sor. A diabetológus havi rendszerességgel diabéteszkonzultációt is tart a rendelőben, így nem kell a kórházba járkálnia.

Daniel kikísérte Mrs. Applethwaite-et, és behívta a következő beteget. A délelőtt hátralévő része gyorsan elrepült. Mire észbe kapott, már ebédidő volt, és visszatért Beesdale-be. Kíváncsi volt, mi történt a távolléte alatt. És ha őszinte volt, alig várta, hogy újra láthassa Eleanort.

Ellie fárasztó, de élvezetes délelőttöt tudhatott maga mögött. A Larchesben más problémákkal kellett megküzdenie, mint az előző munkahelyén. Az új tapasztalatok máshol is hasznára válnak majd, hiszen néhány hónap múlva továbbáll. Nem veszítheti szem elől, hogy nem szándékozik tartósan itt maradni.

Milyen kár, döbbent rá hirtelen.

Kilépett a folyosóra, és ugyanebben a pillanatban Sandra Nelson is kijött Daniel rendelőjéből.

– Mozgalmas nap.

– De mennyire! – Ellie rögtön a szívébe zárta az idősebb, barátságos kolléganőt, amikor reggel találkoztak. – Élvezte, hogy a változatosság kedvéért itt dolgozhat?

– Igen. Nálunk nincs kivel beszélnem. Bernard rendkívül szűkszavú, és munka után egyenesen hazamegy. Valószínűleg hamarosan nyugdíjba vonul.

– Tényleg?

Ez nekem való lenne? – villant át Ellie agyán. Talán Daniel felajánlja neki a megüresedett állást. Hogy bölcs dolog lenne-e elfogadni, az már más kérdés. Napról napra egyre jobban vonzódott Danielhez. El kellene fogadnia egy olyan állást, ahol mindennap találkozna vele? Miután szakított Michaellel, örökre lemondott a romantikus kapcsolatokról, és ehhez ragaszkodni akart.