Laila Shukri

Az arab
bordély
foglyai

Kossuth Kiadó

Tartalom

I. FEJEZET  Az egzotikus imádó

II. FEJEZET  A borzalmas ébredés

III. FEJEZET  A feslettség szigete

IV. FEJEZET  Az arab bordély

V. FEJEZET  Kiskorú prostituáltak

VI. FEJEZET  A devadasi

VII. FEJEZET  Egy szaúdi sejk

VIII. FEJEZET  A csalóka délibáb

IX. FEJEZET  Az élő áru

X. FEJEZET  Az elrabolt kislány

XI. FEJEZET  Az illatos kert

XII. FEJEZET  Nehéz döntés

XIII. FEJEZET  A nagy akció

Impresszum

I. FEJEZET

Az egzotikus imádó

Valószínűleg a langymeleg nyári estének köszönhető, hogy az élet felszabadult lüktetése töltötte be a várost ezen a hétvégi pihenőnapon. A szinte zsúfolásig telt éttermi és kávéházi kiskertek vendégei élvezték a remek fogásokat és az ínycsiklandó desszerteket, élénk traccsolás közepette kortyolgatták kávéjukat, szürcsölték borukat. Innen is, onnan is hangulatos dallamok szűrődtek ki, az utcai muzsikusok pedig mindent megtettek annak érdekében, hogy népszerű melódiákkal hívják fel magukra a járókelők figyelmét. A barátok és ismerősök csapatosan, feldobott hangulatban rótták a várost, hogy megtalálják a nekik való, hozzájuk illő szórakozóhelyeket. Mindenki mindent bevetett annak érdekében, hogy szombati szabadidejét a lehető legtökéletesebben használja ki.

Én is örültem, hogy véget ért a hét. A munkahelyemen elárasztottak a tennivalók, ráadásul megjött az új főnökasszony is, aki nyilvánvalóan nem csípett engem, és mindig talált valami ürügyet, hogy piszkálhasson. Pedig a nyelvem is kilógott, úgy igyekeztem, hogy az összes kimutatást és elszámolást időre előkészítsem, de a főnöknő ráadásul a nyakamba sózott egy rakás követelésbehajtási feladatot is – ez volt ám csak a kemény dió, mert itt az eredmények nem igazán függtek az erőfeszítéseimtől. Az utóbbi időben lett egy csomó adósa a cégnek, s a főnökünk úgy döntött, nyújtsak támaszt a pénzbehajtásos ügyeket intéző Karolinának.

– Nem mész velük semmire – figyelmeztetett Karolina már a legelején. – A hitelezettjeink többségének súlyos likviditási gondja van, szóval nyugodtan telefonálgathatsz, küldözgetheted nekik az e-maileket meg a felszólításokat, a fülük botját sem mozdítják.

Karolina nem tévedett az adósokat illetően, de mindhiába, a főnök egyre csak szívta a véremet, hogy nem próbálkozom elég keményen. Nem voltam oda ezért a munkáért. Nem mondom, minden munkahelyi kötelességemet lelkiismeretesen elvégeztem, de a könyvelés sosem volt a kedvencem. A szüleim vettek rá, hogy számviteli szakra jelentkezzem, mert úgy gondolták, hogy egy ilyen szakmával a zsebemben a munkaerőpiacon mindig jó állást találok. És igazuk is lett, tényleg nagyon hamar munkába állhattam – csakhogy nem ez volt álmaim netovábbja. Amióta csak az eszemet tudom, mindig is gyerekekkel szerettem volna foglalkozni, vigyázni rájuk. Abban bíztam, ha félrerakok némi pénzt, esetleg elvégezhetem az óvónőképzőt.

Megszólalt a telefonom.

– Szia, Julka.

– Szia, Karolina.

– Mit csinálsz?

– Semmi különöst, kijöttem kicsit sétálni a városba. Nem akaródzott otthon ücsörögni.

– Csak azért kérdezem, mert felhívott Marta, és kérdezte, elmennék-e vele valami klubba.

– És?

– Nem is tudom… Ezért hívtalak téged. Ha te is jönnél, mindjárt más lenne. Nem akarok Martával egyedül menni. Tudod, milyen…

– Mi tagadás…

Marta, a munkatársunk alapjában véve aranyos lány volt, de sajnos időnként képes volt bármilyen apróságért cirkuszolni.

– Szóval jössz? – firtatta Karolina.

– És hová akartok menni?

– Marta egy egzotikus klubot ajánlott, Szahara a neve.

– Sosem voltam még ott.

– Én sem, de Marta szerint egyszerűen csúcs. Nos, mit csináljunk?

– Szerinted?

– Egy kis lazítás nem ártana… Az a hisztérika ma megint lecseszett, mert a poznańiak nem fizettek.

– Azért én is megkaptam a magamét. A poznańiak pedig még csak fel sem veszik nekem a telefont.

– Én is hiába csörgök rájuk. – Karolina felsóhajtott. – Ugyan, Julka, gyere már, szórakozunk egy kicsit, és elfelejtjük a rémes banyát.

– Rendben, de még haza kell szaladnom átöltözni. Hol találkozzunk?

– Mennyi idő alatt készülsz el?

– Úgy két órára lenne szükségem…

– Akkor most felhívom Martát, megmondom neki, hogy te is jössz. Megbeszéljük, hogy mikor és hol találkozunk, aztán jelentkezem.

– Rendben.

– Szia.

Néhány perc múlva újra megszólalt a telefon.

– Marta már megint problémázik – közölte Karolina.

– Mi történt? – kérdeztem.

– Azt akarja, hogy fél óra múlva találkozzunk a klub bejáratánál.

– Képtelenség.

– Én is ezt mondtam neki.

– És mit válaszolt?

– Azt, hogy ez egy eszméletlenül felkapott hely, ma pedig szombat van, szóval minél később érünk oda, annál kisebb az esélye, hogy bejuthatunk.

– Pech, de akkor sem érek oda. Menj el vele egyedül, ha akarsz!

– Nem akarok – közölte Karolina eltökélten. – A tudomására hoztam, hogy vagy legkorábban két óra múlva találkozunk, vagy nem megyünk egyáltalán.

– És belement?

– Muszáj volt neki. Már ha nem akar egyedül szórakozni…

– Szóval, hol van az a klub?

– A nagy park közelében. Átküldöm neked címet.

– Rendben, két óra múlva ott leszek.

– Szuper, akkor viszlát két óra múlva!

– Szia.

Hazasiettem, bementem a szobámba, és kitártam a szekrényt, hogy megfelelő cuccok után kutassak. Egy idő múlva bejött utánam az anyám.

– Elmész?

– Igen.

– És hová?

– Egy klubba.

– Kivel?

– A barátnőimmel.

– Melyik barátnőiddel?

– Karolinával és Martával.

– Együtt dolgozol velük, ugye?

– Igen, mami! – Kicsit elfutott a méreg.

– És melyik klubba mész?

– A neve Szahara.

– Szahara? Az meg miféle…

– Anyu! Fejezd már be, felnőtt vagyok. Bocsi, de öltöznöm kell.

– Micsoda elnevezés… – zsörtölődött anyám kifelé menet.

Ezt is untam már. Nem volt annyi pénzem, hogy elköltözzem a szüleimtől, így el kellett viselnem, hogy állandóan beleszólnak az életembe. Ez szörnyen idegesített, főleg azért, mert bántott, hogy ilyen szakmát választottak nekem. Bár korábban rengeteget beszéltünk a pályaválasztásról, valójában tehetetlen voltam. Apuék megfenyegettek, hogy más tanulmányokat nem fognak fizetni. És nem fognak eltartani.

– Minden a te érdekedben történik, Julka – magyarázta az apám. – Egy talpraesett könyvelő sosem marad munka nélkül.

Csakhogy szeretni is kellene ezt a munkát. Ezt azonban a szüleim egyáltalán nem vették figyelembe.

Előkotortam egy fekete miniszoknyát a szekrényből, találtam egy hozzá illő, mélyvörös, enyhén csillogó topot, és fekete tűsarkúba bújtam. Megigazítottam a sminkemet, megfésülködtem, kiléptem a szobámból, és a kijárati ajtó felé vettem az irányt.

– Mikor érsz haza? – szólt utánam anyám.

– Nem tudom.

– Nehogy későn gyere, mert…

– Jól van, jól van… – Csuktam rá fürgén az ajtót.

Mire odaértem, Karolina és Marta már a bejárat előtt kígyózó sorban álltak.

– Na, végre! – köszöntött Marta. – Belibegett a hercegnőnk is!

Elengedtem a fülem mellett a rosszmájú megjegyzést, mert nem akartam veszekedéssel nekivágni a közös estének.

A keleti stílusban berendezett Szahara klub nagy népszerűségnek örvendett mind városunk lakói, mind az ide látogató vendégek körében. Megválogatták, kit engednek be, és láttam, amint azok, akik nem nyertek belépést a klubba, csalódott arccal, a bejárati őröket szidva távoznak.

– Én szóltam, hogy korábban kell ide jönni, de persze nem hallgattatok rám – közölte szemrehányó hangon Marta.

– Szerintem a buli úgyis csak tíz körül kezdődik – vágtam rá.

– Julkának igaza van – fogta pártomat Karolina. – Semmi értelme egy majdnem üres hodályban ücsörögni a végtelenségig.

– Így viszont lehet, hogy egyáltalán be sem jutunk – hajtogatta továbbra is a magáét Marta.

– Nos, akkor legfeljebb máshol fogjuk tölteni az estét – jegyezte meg könnyedén Karolina.

– Mit nem mondasz! – Marta rosszalló pillantást vetett a barátnőnkre. – Megegyeztünk, hogy ide jövünk, a Szaharába, és eszemben sincs változtatni ezen!

– Nem történik semmi, ha valamin változtatunk – szögezte le Karolina.

– Én aztán nem megyek máshová – makacsolta meg magát Marta. – De ha te másik klubot akarsz, akkor nem muszáj…

– Hát tudod… – vágott a szavába felháborodottan Karolina.

– Lányok, igyekezzetek, megindult a sor – szóltam közbe, amikor már úgy festett, hogy a barátnőim vitája pillanatokon belül elmérgesedik.

Egy nagyobb társaságot elküldtek a bejárattól. A csalódott szórakozni vágyók hangosan szitkozódtak a vendégek kiválogatásának tisztázatlan szabályai miatt.

– Azt engedik be, akit akarnak, és kész! – jegyezte meg Karolina.

– Ha egyeseknek nem lett volna annyi időre szükségük… – Marta képtelen volt felhagyni a megjegyzésekkel.

A sor meglehetősen gyorsan haladt, mert az egzotikus klubba az emberek többségét nem engedték be.

Amikor társnőimmel a bejárathoz értünk, egy kigyúrt ajtónálló tetőtől talpig végigmért minket. Tekintete egy pillanatra elidőzött tűsarkúinkon, kivillanó combjainkon és a blúzunk alatt feszülő melleken. Azután kérdő pillantást vetett az ajtóban álló magas, felfésült hajú nőre, aki szintén a vendégek kiválogatásával foglalkozott, és amikor az beleegyezően biccentett, az őr kitárta előttünk az ajtót.

– Huhh, ez sikerült! – rikkantotta elégedetten Marta.

A pincérnő az alig néhány szabad asztalka egyikéhez vezetett minket, majd kis idő múlva hozta az étlapokat.

– Drága a hely – jegyeztem meg.

– Hát, nem olcsó – ismerte el Marta.

– Esetleg rendeljünk közösen egy üveg bort – javasolta Karolina.

– Jó ötlet – bólintottam rá.

– Vörös legyen vagy fehér? – kérdezte Karolina.

– Vörös – választott Marta.

– Nekem is jó a vörös – egyeztem bele, mert a vörösbort szerettem jobban.

– Rendben, lányok, akkor legyen vörös, habár én inkább fehérboros vagyok. – Karolina nem akart felesleges vitába bocsátkozni. – És mit fogunk enni?

– Én csak salátát választok… – közöltem, mert nem voltam éhes.

– Akkor én is… És te, Marta? – fordult társunkhoz Karolina.

– Én egyelőre nem kérek semmit. Elég lesz a bor – döntötte el Marta.

– Mit szólnátok egy kis pezsgőhöz ezerhatszáz złotyért? – eresztett meg egy viccet Karolina, aki továbbra is az étlapot bújta.

– Szuper, akkor ezt választjuk! – Marta sem maradt adós a tréfával.

Megérkezett a pincérnő, meggyújtotta az asztalon az elegáns gyertyát, és felvette a rendelést.

– Hogy tetszik nektek ez a hely? – tudakolta Marta.

– Tetszik – válaszolt röviden Karolina.

Végigjárattam tekintetemet az időközben jócskán benépesült klubon. A helynek különleges, orientális hangulatot adtak a pult fölé akasztott színes lampionok, a fából készült, csipkeszerűen áttört térelválasztó paravánok, a keleties formavilágú szőttesek és a jellegzetesen ívelt csőrű, pocakos kancsók. A táncparkettől nem messze egy meglehetősen tágas páholy helyezkedett el, melyet három oldalról piros, steppelt bőrborítású falak határoltak. A falak mentén színes párnákkal megrakott ülőhelyek sorakoztak. Külföldi férfiak ültek rajtuk, akik az előttük álló vízipipából pöfékelve érdeklődő pillantással nézelődtek a teremben. A körülöttük hajbókoló pincérlányokból ítélve törzsvendégek vagy fontos látogatók lehettek.

A pincérnőnk kihozta a rendelésünket, felbontotta a bort, és széttöltötte a poharakba az italt.

– Nos, mire iszunk? – emelte magasra a poharát Karolina.

– A mai estére! – mondott tósztot Marta.

– És hogy a főnökasszonyunk ne sokáig melegítse a széket nálunk – tettem hozzá.

– Könyörgöm, egy szót se a munkáról! – jajdult fel Karolina.

– Jól van, akkor igyunk a mai bulira – koccintottam poharamat a lányokéhoz.

Ittam néhány kortyot, és ekkor a pillantásom egy csokor gyönyörű, hófehér liliomra esett, amely karcsú üvegvázában díszítette a klubot. A virágok egy része már kinyílt – a bársonyos szirmok makulátlan pompájukban tündököltek. Sok liliombimbó még csupán várta a fenséges kitárulkozást, a maradék pedig félig nyíltan dermedt bele a dicsőséges kibomlást megelőző, észrevétlen pillanatba. Megcsodáltam a szépség, a báj és a szemérem e varázslatos kompozícióját, nem sejtve még, hogy a tündöklő liliomok képe később a legszörnyűbb fájdalom és megaláztatás pillanataiban fog majd megjelenni előttem. Ez az este, melyet betöltött a csábító arab zene, áthatott az egzotikus ételek, a vízipipák illata és a virradatig tartó tombolás, kifordította a sarkaiból addigi életemet, majd a pokol mélységeibe taszított. De erről ezen az estén még mit sem tudtam.

– Jöttök táncolni? – kérdezte Marta.

– Esetleg kicsit később. – Karolina éppen hozzáfogott a salátaadagjához.

– És te, Julia? – fordult hozzám Marta.

– Megvárom Karolinát. – Nem tudtam elszakítani tekintetemet a fehér liliomokról.

– Mindig ezt csináljátok! – horkant fel elégedetlenül Marta. – Nem azért jöttünk ide, hogy csak üldögéljünk! – Felpattant, és a szinte még üres táncparkett felé lódult.

A parkett közepén két elképesztően dögös csaj szűk, fekete, testhez tapadó ruhában mutatta meg tömör mellét, villantott meztelen hátat, hosszú combokat és formás popsit. A lányok szenvedélyesen vonaglottak a buli beindítása érdekében jócskán felhangosított, lüktető zenére. Kicsit távolabb egy sötét bőrű férfi és partnere, egy kissé dundi szőke nő ragyogó mosolyokat vetve egymásra feledkeztek bele teljesen a táncba.

– Sok a külföldi – figyelt fel Karolina.

– Valóban.

A szomszéd asztalnál egymás tekintetébe révülve egy – a bőrszínt illetően vegyes – pár ült, és a hangos zenét túlkiabálva, élénk beszélgetést folytatott. Mögöttük öt, keleties vonású férfi lakomázott a keleti konyha különféle fogásaival gazdagon megrakott hosszú asztal mellett. A páholyban a vízipipa előkészítésének művészetében jártas mester szertartásos mozdulatokkal gyújtotta meg a soron következő pipát, majd átnyújtotta a középen helyet foglaló, jóképű, kurtára nyírt szakállú, sötét, hatalmas szemével éberen figyelő férfinak a csövet a szipkával.

– Fantasztikus itt lenni! – Röppent vissza hozzánk a pihegő Marta. – Mondjunk újra köszöntőt! – Teletöltötte a három poharat. – Most mire iszunk?

– A jövőnkre! – tartotta magasba a poharát Karolina.

– Remek, a jövőnkre! – Marta el volt ragadtatva.

– A jövőre! – csatlakoztam én is társnőimhez, nem sejtve, hogy ez a jövő úgy formálódik már a klub félhomályában, mint a bódító nargilékat élvező vendégek által kifújt, a páholyból előkunkorodó sűrű füstfelhő.

A lemezlovas egy újabb arab számot rakott fel, és Marta máris felpattant a helyéről.

– Táncoltok végre? – fordult hozzánk.

– Én igen. – Karolina is felemelkedett. – És te, Julia?

– Én is. – Követtem barátnőimet.

A forró ritmusok a klub többi vendégét is táncra késztették, megtelt a táncparkett. Az egzotikus, távoli utazások ígéretével lüktető, ritmikus zene teljesen magával ragadott. Nem vágytam másra, mint táncolni, nevetni és az önkívületig szórakozni, hogy legalább egy kis időre megfeledkezzem a szürke, monoton hétköznapokról. Az idegen népek fiai magasra tartott kézzel, elragadtatottan tapsoltak.

– Ugye, mondtam, hogy szuper lesz! – kiáltott fel Marta, és riszálta a csípőjét.

Egy férfi lépett mellé, és széles mosollyal, hangosan tapsolva keringeni kezdett körülötte. Hamarosan a barátai is odagyűltek, és a következő három számot együtt táncoltuk végig.

– Nekem ennyi egyelőre elég is lesz! – kiabálta a fülembe Karolina, aki alig kapott levegőt. – Le kell ülnöm egy kicsit.

– Veled megyek. – A klubban táncoló tömegen nagy nehezen átvergődve követtem őt.

Még el sem értünk az asztalunkig, amikor elénk toppant az egyik fickó, akivel az imént táncoltunk.

– Kérem, tartsanak velünk – mondta angolul, és a páholy felé intett.

– Köszönjük, de nem – vágtam rá ösztönösen.

– Gyönyörű hölgyek, engedjék meg, hogy meghívjam önöket egy pohár pezsgőre – ismételte meg a kérést a férfi udvariasan.

– Köszönjük, szívesen. – Meglepetésemre Karolina elfogadta a hívást, és kézen fogva a páholy felé vonszolt.

– Karolina! – sziszegtem. – Hisz nem is ismerjük a pasast!

– Ha már buli, legyen buli! – vágta rá könnyedén Karolina. – Legalább ihatunk pezsgőt.

És máris a páholyban találtuk magunkat, de még mielőtt helyet foglaltunk volna az egyik kényelmes kanapén, az illető alkalmat kerített a bemutatkozásra is.

– Tarek.

– Karolina – húzódott széles mosolyra a barátnőm szája.

– Nagyon örülök – viszonozta a mosolyt Tarek.

Feltűnt, milyen mély, férfias hangja van.

– Julia.

– Dzsúúlia – ismételte meg, kissé elnyújtva az u-t, és ettől úgy éreztem, a nevem különös zengést kap. Később imádtam, amikor önkívületben suttogta azon a rekedtes hangon: „Dzsúúlia…” Idővel meggyűlöltem ezt a Dzsúúliát. És átkoztam a sorsot, hogy ilyen kivételes zengéssel ejtett csapdába.

– Hohó, hát itt vagytok! – bukkant fel viháncolva Marta, akit Tarek három társa zsongott körül. – Látom, bejön a klub – kacsintott jelentőségteljesen.

– Szamir, Fajszal, Malik. – Mutatta be sorban Tarek a társait. – Ők pedig Karolina és Julia.

Barátságosan összenevettünk, és a puha párnákra dőlve helyet foglaltunk a páholyban. Tarek odaintette a személyzetet, és három pezsgőt rendelt. Karolina rám sandított, és szemét forgatva emlékeztetett arra, hogy egy üveg ezerhatszáz złotyba kerül. Pár perc múlva a pincérnők előkelő, sötét palackokat hoztak ki, melyek aranycímkéin szerepelt a Dom Pérignon felirat, majd szakavatott mozdulatokkal bontották fel valamennyit. Kilőttek a dugók, a poharakat pedig félig betöltötte a fehér hab, amely csakhamar felfelé törekvő buborékkal teli, aranysárga itallá változott.

– Igyunk erre a nagyszerű találkozásra! – Tarek kapta fel elsőnek a poharát, és rám nézett.

A számhoz emeltem a poharat, és lenge mandulaillat csapott meg. Kortyoltam a pezsgőből, melynek íze enyhe grépfrútos keserűséggel párosult.

– Isteni! – Marta el volt ragadtatva.

A luxuspezsgő a szombat esténk fényét emelte. A barátnőimmel drága szeszeket kortyolgattunk, végigkóstoltuk az új ismerőseink által megrendelt keleti fogásokat, beleszívtunk a whiskyt is tartalmazó nargilébe, és táncoltunk… Élet- és kalandvággyal telten, vibráló szédületben táncoltunk.

– Julia, tudod, tényleg csodás ez az este, de én már indulnék – szólt oda nekem Karolina éjjel kettő körül.

– Akkor én is megyek. – Éreztem, eljött a pillanat, hogy lezárjam ezt a zabolátlan éjszakát. – Mehetünk közös taxival, úgy olcsóbb lesz.

– Jó ötlet – értett egyet velem Karolina.

– Marta is jöhetne velünk.

– Csak tudnám, hol lehet! – Karolina kutató tekintettel nézett körül. – És még ki kell fizetnünk a salátákat és a bort – emlékeztetett rá.

– Én intézem a számlát, te pedig kerítsd elő Martát.

– Rendben, megnézem, hol van.

Karolina elindult, én hívtam a pincérnőt, és kértem a számlát. Amikor megérkezett, elővettem a táskámból a pénztárcámat. Hirtelen Tarek bukkant fel mellettem.

– Majd én elintézem. – Tarek megkérdezte a pincérnőtől, mennyivel tartozunk, aztán lovagiasan fizetett, még jókora borravalót is csúsztatott mellé.

– Na de… – próbáltam tiltakozni, ám a férfi nem engedte, hogy befejezzem.

– Apróság, szóra sem érdemes. – Majd figyelmes pillantással mért végig.

– Köszönöm… – böktem ki kicsit félszegen.

– Dzsúúlia… – ejtette ki élvezettel a nevem.

Én ebből az elnyújtott ú-ból valamiféle érzelmességet véltem kihallani.

– Marta nem jön velünk – közölte Karolina, aki ekkor ért vissza hozzánk.

– Hívom a taxit – nyúltam a telefonomért.

– Már mentek is? – Tarek hangjából kiérződött a szomorúság.

– Most már ideje. – Taxit rendeltem. – És nagyon köszönöm… vagyis köszönjük – sandítottam Karolinára –, hogy meghívtatok pezsgőzni, meg az egész csodás estét.

– Igen, fantasztikus volt, nagyon hálásak vagyunk – tette hozzá a barátnőm.

– Részemről a megtiszteltetés. – Tarek hihetetlenül udvarias volt.

– Jöttünk elbúcsúzni. – Marta kissé imbolyogva támaszkodott Fajszal vállára, és nyilvánvaló volt, hogy jó néhány italt külön is lehúztak a pultnál a pasassal.

– Szóval nem jössz velünk? – Szerettem volna biztosan tudni.

– Nem, Fajszal fog hazavinni. – Marta nyomott egy puszit a szerfelett elégedett fiatalember arcára.

– Hát, ha így döntöttél… – Én nem szerettem volna egy ismeretlen férfival ágyba bújni. – Mi megyünk is, a taxi már biztosan vár.

– Julia… – fogta meg finoman a kezemet Tarek. – Megadod a telefonszámodat? – Mélyen a szemembe nézett. – Nagyon kérlek…

Egy pillanatra elbizonytalanodtam, de aztán arra gondoltam, hogy az még semmire nem kötelez, ha megadom a telefonszámomat. Ez a pillanat döntötte el a sorsomat.

– Persze.

– Csörgess meg, akkor meglesz a számod! – Tarek lediktált néhány számot.

Beütögettem őket a billentyűzetbe, elbúcsúztam mindenkitől, és Karolinával távoztunk a klubból. Az épület előtt már várt ránk a taxi. Beültünk, és megadtuk a címünket.