Borítószöveg

Aurélie, a Le Temps des Cerises gyönyörű női séfje és André, a kiadói szerkesztő már egy éve együtt vannak. Közeledik a Valentin-nap – tökéletes időpont a lánykérésre. Mielőtt azonban André „akcióba léphetne”, váratlan dolog történik: Aurélie kis étterme Michelin-csillagot kap. A fiatal szakácsnő úszik a boldogságban. Egészen addig, míg kiderül, hogy tévedésről van szó. A Michelin-csillagot valójában egy azonos nevű vétheuil-i étterem kapta, melynek arrogáns sztárséfje, Jean-Marie Marronnier nem is késlekedik erről telefonon gúnyosan felvilágosítani Aurélie-t. Amikor nem sokkal később személyesen is találkoznak, Aurélie elámul: a riválisa egy jóképű, kék szemű, elbűvölő férfi. André, akit addig elkényeztetett a siker és a nők, életében először tapasztalja meg, mi is az a féltékenység...

„– Mit keres magánál a barátnőm lakáskulcsa? - ordítottam magamból kikelve.

– Hé, hé, hé, csak lassan a testtel, főszerkesztő úr! – Két kezét védekező mozdulattal emelte maga elé. – Nem kell átmennie Rambóba! Nem loptam el, rendben? Amikor együtt voltunk Givernyben, Aurélie a kulcsait...

Ennél tovább nem jutott. Lendületet vettem, és az öklömmel belepancsoltam gyűlölt riválisom arcába.

Marronnier egy pillanatra meglepődött, majd úgy koppant a földön, akár a lehullott gesztenye.

– Ezt a kulcsokért, te rohadék! – kiabáltam, miközben a kezemet dörzsöltem.”

Nicolas Barreau (1980) Párizsban született, a Sorbonne-on tanult romanisztikát és történelmet. Párizsban, a fény városában játszódó, könnyed, romantikus regényeivel világszerte olvasók tömegeit hódította meg. A szerző évekkel ezelőtt A nő mosolya című kötettel lopta be magát a magyar olvasók szívébe, azóta menetrendszerűen minden Valentin-napra érkezik a könyvesboltok polcaira egy-egy Barreau-regény. A Cseresznyevirágzás a kilencedik magyarul olvasható könyve.

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Nicolas Barreau: Die Zeit der Kirschen

Rowohlt Verlag, Hamburg, 2021

Fordította Szitás Erzsébet

Copyright © Thiele Verlag, 2021

All rights reserved by and controlled through Thiele Verlag.

This Agreement by arrangement with Thiele Verlag and SalmaiaLit.

Hungarian translation © 2021 Szitás Erzsébet

Magyar kiadás © 2022 Park Kiadó, Budapest

A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.

Borítóterv © Váradi Zsolt

Borítóillusztrációk: pár © Aleksandar Nakic/Getty Images;
háttér © encrier/Getty Images

ISBN 978-963-355-804-1

Felelős kiadó Tönkő Vera

Szerkesztette Szalay Marianne

A szöveget gondozta Kiss Béla

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A jó tündéreimnek – köszönet a türelmetekért, a javaslataitokért, az odafigyelésetekért, a bátorításotokért, a szeretetetekért, a mosolyotokért. És persze a pezsgőért is.

Továbbá köszönet a kedvenc kiadómnak – még mindig és újra meg újra.

Bevezetés

A Furstenberg tér egy eldugott kis párizsi tér. Négy göcsörtös fa, ódon kandeláber a körforgalom közepén, virágüzlet, a Delacroix Múzeum. Turisták nemigen tévednek ide, jóllehet mindössze pár lépésre esik a híres irodalmi kávéháztól, a Deux Magots-tól, amelynek teraszáról csodás kilátás nyílik a város legrégebbi templomára, és ahol – az egzisztencialisták és Hemingway okán – minden Párizsba látogató egyszer szívesen elfogyasztaná a café crème-jét.

A párizsi értelmiségiek kerülik a Deux Magots-t, mivel túlárazott, a pincérek barátságtalanok, nem utolsósorban pedig azért, mert egykor Jean-Paul Sartre és Simone de Beauvoir is átköltözött egy másik kávéházba a következő sarokra, a Café de Flore-ba. Úgy hírlik, ezt ma is átjárja az irodalom valódi szelleme.

Az Opál Kiadó, ahol dolgozom, szintén a Furstenberg tér közelében található. Valójában kész csoda egy ilyen csendes kis tér a Saint-Germain közepén. Remek hely, ha valaki boldogtalan, és egyedül akar lenni – feltéve, hogy nincs szüksége padra, amin elidőzhet.

Április vége van, a nap még késő délután is melegen süt. Az utolsó cseresznye- és meggyfák is virágba borultak valahol egy elvarázsolt vétheuil-i kertben, ahol alighanem Ő most van. Egy kertben, ahová én bizonyára sosem lépek be.

Mindent elszúrtam. A felismerés fájdalmasan hasított belém, akárcsak a kovácsoltvas tűzcsap, amin ücsörgök. Fejemet a kezemre hajtva bámulom a járdát, és már semmi kedvem visszamenni a kiadóba. A többiek mostanra már alighanem elindultak megünnepelni május elsejét. Mi keresnivalóm van ott? Mi keresnivalóm van bárhol a világon?

Egyszerűen csak ülök itt a csodára várva. Mondhatni elvesztettem minden reményt, ami, ha belegondolunk, szinte ugyanaz. Mikor egy orvos azt mondja, már csak a csodában bízhatunk, pontosan erre gondol – a dolgok kilátástalanok.

Korábban mindig azt mondogattam, a remény a munkám része. Álmokat árulunk. A könyves szakma mindenekelőtt a reményből él, nem igaz? Az irodalmi ügynök reméli, hogy egy kiadó ugyanazt a lehetőséget látja az általa kínált kéziratban, mint ő, és lehetőleg öt számjegyű ajánlatot tesz – euróban. A kiadó reméli, hogy a könyvei jól fogynak, a sajtó dicshimnuszokat zeng róluk, és a sikerlisták élére kerülnek. Én pedig remélem, hogy a regény, amit a sok közepestől a rémesig terjedő skálán értékelhető kézirat közül felfedeztem, amiben biztos vagyok, és amiért lobbiztam a kiadóban, végül futótűzként terjed majd. Mi több, remélem, hogy a kedves olvasó valóban kézbe veszi és elolvassa ahelyett, hogy megnézné a következő Netflix-sorozatot.

André Chabanais vagyok, az Opál Kiadó főszerkesztője. Olykor író is – méghozzá meglehetősen sikeres. Ilyenkor Robert Millernek hívnak. Talán hallották már ezt a nevet? Sokáig mégsem tudott senki erről a kettős életről, még az igazgatóm, a remek üzletember, Monsignac úr sem, akinek oly sokat köszönhetek.

Az egész azzal kezdődött, hogy írtam egy regényt egy nőről, akit egyáltalán nem ismertem. Azon a tavaszi estén, amikor a sors könnyed léptekre kelt, amint a Saint-Germain negyed utcáin kóboroltam, és véletlenül bepillantottam a Le Temps des Cerises nevű hangulatos étterem ablakán. Piros-fehér kockás abroszok, gyertyafény, félhomály. Egyszer csak megláttam Aurélie-t, a gyönyörű szakácsnőt, akiről akkor még egyáltalán nem tudtam, hogy így hívják. Elkaptam a mosolyát, elbűvölt. El voltam ragadtatva ettől a mosolytól, ami nem is nekem szólt. Akár valami leskelődő, lélegzet-visszafojtva álltam kint az ablak előtt, olyan tökéletesnek tűnt a pillanat. Egy idegen mosolya, ami megihletett, és szárnyakat adott, egyszerűen elloptam, zsebre vágtam, majd a történetem hősnőjévé tettem a fiatal szakácsnőt.

A könyv, amit Adam Goldberg irodalmi ügynök (jóbarátom és még jobb ügynököm) segítségével álnéven megjelentettem, hogy szerény szerkesztői jövedelmemet valamelyest kiegészítsem, bestseller lett – erre senki sem számított. Egy Robert Miller nevű brit szerző – aki valójában nem is létezett – hirtelen sikere pedig majdnem a vesztemet okozta.

Először is regényem hősnője, a nő az étteremből, mint egy jelenség, ott termett az Opál Kiadó szerkesztőségi szobájában, és előadta, hogy e nagyszerű regény szerzője megmentette az életét. Mindenáron szeretné megismerni a férfit, aki A nő mosolyát írta. Bízik a segítségemben.

Mintha villám sújtott volna belém.

Mit meg nem tettem volna, hogy lebeszéljem erről a képtelenségről, a figyelmét pedig felhívjam magamra! De hát ki akarná a szerkesztőt, ha megkaphatja a szerzőt?

Aurélie a megszállottság és elszántság olyan elegyével követte tervét, hogy megismerje Robert Millert, amilyennel még egyetlen nőnél sem találkoztam.

Lenyűgözött. Meg hát kétségbeestem. Leginkább azonban hamarosan reménytelenül beleszerettem ebbe a zöld szemű, mézszőke, makacs teremtésbe. Ahelyett, hogy egyszerűen bevallottam volna neki az igazat – ami abban a pillanatban elképzelhetetlennek tűnt, hisz az állásomba került volna –, egyre inkább belegabalyodtam a hazugságok és csalás hálójába, hogy elnyerjem a szépséges szakácsnő szívét.

Álszent módon szerelmi postásnak ajánlkoztam, szerkesztői minőségemben közvetítettem a leveleket a szakácsnő, valamint az állítólag emberkerülő angol író között, aki Rocky nevű kutyájával magányosan élt egy vidéki házikóban, és ezeket Robert Millerként válaszoltam meg. Találkozókat szerveztem, amelyeket a szerző az utolsó pillanatban rendre lemondott, és boldogan vigasztaltam Aurélie-t, aki csalódottan omlott a báránybőrbe bújt farkas, vagyis az én karjaimba. Aztán mégis elkövettem egy hibát, megérezte az árulást, mindent szépen összerakott, és rövid úton kihajított az életéből. A nő, akit mindenkinél jobban szerettem, már gyűlölt. Végül aztán egyetlen szavamat sem hitte el – micsoda irónia! –, azt sem, hogy valójában én vagyok a könyv szerzője.

Úgy tűnt, minden odalett. Teljesen összetörtem, úgyhogy elmondtam az igazat, már úgysem számított. Először a főnökömnek, Monsignacnak, aki volt oly szíves, és egy dühroham után nem rúgott ki, hanem arra bátorított, folytassam az írást.

– Micsoda eszement történet! – rikkantotta szikrázó szemmel. – Írja meg, André, írjon meg mindent pontosan úgy, ahogy történt! El kell mondania neki a teljes igazságot! Mindegy, mi lesz a vége – kihozunk egy új Robert Millert!

Így aztán hetekre elbarikádoztam magam otthon, és csak ezzel foglalkoztam. Írtam. Túl sokat dohányoztam, túl sok kávét ittam, írtam az életemért. Elmeséltem az egész történetet a kis étterem ablaka mögötti első mosolytól az igazgatóm tanácsáig. Teljes körű vallomást tettem – és szívdobogva tettem le a kéziratot Aurélie ajtaja elé.

Megbocsátott, egy pár lettünk.

Ezen a januári napon Párizsban havazott. Még pontosan emlékszem, ahogy a szerelem városaként is emlegetett világváros kis utcáján álltunk. A hópelyhek fennakadtak Aurélie haján, miközben megcsókoltuk egymást. Valahányszor, ha a kiadóba menet áthaladok a l’Université utca ezen pontján, csak erre tudok gondolni.

Egy éven át boldogok voltunk. Még néhány héttel ezelőttig is. Legalábbis én ezt hittem. Együtt ünnepeltük a karácsonyt anyámnál, együtt fogyasztottuk el a bûche de Noëlt, a karácsonyi fatörzstortát. Nevetve álltunk egy hatalmas esernyő alatt a Lajos Fülöp hídon, koccintva az újévre. De aztán épp Valentin-napon, minden szerelmes napján történt valami, ami tornádóként felforgatta az életünket. Egyre és egyre jobban eltávolított bennünket egymástól. Szégyenemre be kell vallanom, hogy amit csak lehetett, sajnos, rosszul csináltam.

Tegnap kitette a szűrömet. Azt mondta, látni sem akar többé, én meg azt kérdezem magamtól, miként fajulhattak idáig a dolgok? Ki az az idióta, aki egész regényt szentel egy nőnek, hogy aztán elveszítse? Legalább a második kérdésre tudom a választ: ez az idióta minden bizonnyal én vagyok.

Itt a vége André és Aurélie történetének.

A legtöbb regény rosszul kezdődik, és jó véget ér. Ezúttal azonban nem egy regényben vagyok. Sajnos! Lecsúsztam a körforgalom járdájára, és a realitás kemény talajára érkeztem.

Egy madár csicsereg, lassan leszáll az alkony a kis térre. Tétován felgyulladnak a kandeláberek, röviden pislákolnak, és sárgás fényük mindent elhomályosít. Lágy szellő suhan át zizegve a fák levelei között. Mintha a szerelmeseknek találták volna ki ezt az estét. Aztán egy párocska sétál át a téren. A férfi mond valamit, a nő nevet. A szívem összeszorul. Ilyen a párizsi tavasz, mindenki szerelmes, boldog, én meg ülök itt, bámulom a macskakövet, és még mindig képtelen vagyok felfogni a történteket.

Léptek haladnak el, majd vissza, végül megállnak előttem. Egy pár piros csatos cipő diszkrét sarokkal, selyemharisnyás lábbal.

– Azt hiszem, elfeledkezett valamiről, Chabanais úr – mondja egy hang lélekszakadva, én pedig felnézek.

1

Talán nem volt a legjobb ötlet, hogy Aurélie kezét épp Valentin-napon akartam megkérni. Egyrészt a nő, akit szeretek, történetesen titkon romantikus, ám gyűlöli a közhelyeket. Másrészt séf, méghozzá női séf. Ez azt is jelenti, hogy azokon a napokon, amikor mások ünnepelni mennek, ő ki sem látszik a munkából. Reggelente bevásárol a piacon, délutánonként ott áll a konyhában a többnyire rosszkedvű szakácsával, Jacquie Bertonnal, és elkészítik az összes csodás fogást, ami az éttermében kifüggesztett táblán szerepel. Esténként pedig a vendégeivel van, személyesen megy oda az asztalokhoz, érdeklődik, ízlett-e a bárány levendulával és fahéjjal, szabad-e még egy crème brûlée-t desszertként. A Le Temps des Cerises a Princesse utcában található, egy szűk utcában, a Saint-Sulpice- és a Saint-Germain-des-Prés-templom között. Egy nappali szoba méretű étterem, sötét fabútorokkal és piros-fehér kockás abroszokkal, amibe két évvel ezelőtt első pillantásra beleszerettem – akárcsak a tulajdonosnőjébe, a szeszélyes Aurélie Bredinbe.

December óta hordom magammal az aranygyűrűt a három kis gyémántcsillaggal, mióta rátaláltam a Grenelle utca egyik elvarázsolt régiségkereskedésének kirakatában. Rögtön tudtam, hogy ez a sötétkék bársonydobozba rejtett antik jegygyűrű tetszeni fog Aurélie-nek. „Egészen különleges gyűrű, valódi ékszer” – mondta a régiségkereskedő, és elismerően nézett rám, én pedig derűsen távoztam a kis üzletből. Mint az olykor előfordul, mindeddig nem adódott megfelelő alkalom, hogy átadjam szívem hölgyének, vagy egyszerűen csak túl hülye voltam.

Hány és hány kézirat fordult már meg az íróasztalomon az Opál Kiadóban, amelyben végül a férfi gyűrűt ajándékoz a nőnek, és felteszi a kérdések kérdését! Egy elegáns étteremben mintegy varázsütésre ott terem az ezüsttálcán egy sokat sejtető dobozkában, amelyet az imádott nő csillogó szemmel nyit ki. Néhány úriember a jegygyűrűt pezsgőspohárba ejti, ami legrosszabb esetben a sürgősségi osztály sietős felkereséséhez vezet. Előszeretettel nyújtanak át gyűrűket a Tuileriák félreeső padjain tavasszal, mikor az est lágyan ereszkedik le Párizsra, és a gesztenyefák illata megbabonázza a szíveket, a Szajna fölött átívelő hidak egyikén, kis tereken vagy a Quai Branly Múzeum éttermének éjjeli tetőteraszán, ahonnan lélegzetelállító kilátás nyílik az Eiffel-toronyra.

A jegygyűrűket párnára helyezik, vagy rózsacsokorba rejtik, ahol többnyire mindenki megtalálja. Kedvelt alkalmak a lánykérésre a karácsony, a szilveszter, a születésnap, a megismerkedési évforduló vagy épp a Valentin-nap.

De ami az irodalmi művekben olvasható, az a való életben nem is olyan egyszerű. Sajnos megvan a maga dramaturgiája, ami néha igencsak őrületes fordulatokat vesz. Különösen, ha nem lehet tudni, vajon a nő, akit az ember szeret, ezt az egész házasságosdit reménytelenül elavultnak tarthatja-e. Elvégre a 21. században élünk, nem pedig egy Jane Austen-regényben, ahol egy lány legnagyobb boldogsága abban áll, hogy férjhez megy.

Persze azt kívántam, bárcsak Aurélie rám nézne azzal az egészen különleges mosolyával, amit annyira szerettem benne. Hogy gyönyörű szeme olyan lágyan ragyogjon, mint olykor reggelente, mikor felébredtem, és a tekintete egészen a gondolataimba fúródott. Mikor aztán megkérdeztem: „Mire gondolsz most?”, mindig azt felelte: „Semmire.” Aztán nevetve összeborzolta a hajamat. Mint említettem, ezt kívántam, de nem voltam biztos benne.

Aurélie tele volt meglepetésekkel. Talán kitörne belőle a nevetés, ha régi vágású lovagként előhozakodnék az arany jegygyűrűmmel, és szórakozottan felhúzná vékony szemöldökét: „Te jó ég, André, nem gondolod, hogy a házasság egy kissé régimódi?! Anyakönyvi kivonat nélkül is boldogok lehetünk.”

Efféle reakciót nagyon is lehetségesnek tartottam.

Mikor röviddel az után, hogy egy pár lettünk, azt javasoltam Aurélie-nek, keressünk együtt lakást, hezitált.

– Talán nem akarsz összeköltözni velem? – kérdeztem bizonytalanul.

– Persze, hogy akarok, chéri – válaszolta –, csak nem azonnal. Tudod, mennyire ragaszkodom a kis lakásomhoz.

A kis lakása a L’Ancienne Comédie utcában található, azon a régi passzázson, amely a Saint-Germain bulvárról a nyüzsgő Latin negyedbe vezet kanyargós sikátorokkal, virágos-, sajtos- és osztrigásstandokkal, kis kávézókkal, éttermekkel, előttük az asztalok és székek zsúfolásig megtöltik a járdákat, egészen a Szajnáig. A nappalijából rálátni a híres Le Procope-ra. Állítólag ez Párizs legrégibb kávéházainak egyike, ahol manapság fényűző étterem működik, hatalmas csillárok alatt vörös bőrkanapékon lehet üldögélni, és még a mosdóban is aranykeretes festmények lógnak. A Procope közelsége természetesen nagyon imponál Aurélie-nek. A lakása egy századfordulós épület harmadik emeletén valóban bájos a kis konyhájával, ahol a régi fekete-fehér kőpadlón egyetlen aprócska asztal áll, a nappalijával, melynek falait finom, virágmintás selyemtapéta borítja, benne a kerek étkezőasztallal és a két kis kanapéval, valamint a hálószoba előtti régi kovácsoltvas erkéllyel, amelynek balkonládáit teleültette virágokkal.

Amikor Aurélie boldogtalan, nem könyveket olvas, hanem virágokat ültet. Egyszer azt mondta, a nedves földben matatás és a virágzó növények ültetése minden bú és baj ellen megadja számára a szükséges kapaszkodót. Nála minden világos és könnyed, míg az én lakásom inkább egy hangulatos barlang. Nyikorgó parketta, könyvespolcok mindenütt, régi, bőrrel borított íróasztal, rajta újság- és kézirathalmok, egyetlen hatalmas kanapé, olvasófotel, mellette sötétvörös állólámpa. A Beaux-Arts utcában lakom, itt semmi látványosságról nem lehet beszámolni, kivéve talán a kedvenc bisztrómat, a La Palette-et itt, a sarkon.

Szerencsére a lakásaink nem esnek messze egymástól, így megszoktuk, hogy egyszer itt, egyszer ott éjszakázunk. Néhány kivételtől eltekintve minden éjszakát együtt töltöttünk a tavaly téli csókunk óta, amikor Aurélie végre megbocsátott nekem. Mire esténként hazaért az étteremből, már vártam rá. Olykor be is ugrottam érte a Le Temps des Cerises-be. Ilyenkor együtt bekaptunk ott pár falatot. Mikor pedig reggel indultam a kiadóba, ő főzött nekem kávét, amit a kis konyhájában állva hörpintettem fel, mivel már megint késésben voltam. Mit is mondhatnék? A szája egyszerűen csábító volt, és gyakran ott maradtam vele még egy ideig az ágyban, hiába szólalt meg az ébresztőóra.

Aurélie nem csupán gyönyörű, de rendkívül független is volt. Mégiscsak egy saját éttermet irányított, amit akkor vett át, mikor az édesapja mindössze hatvannyolc évesen, váratlanul meghalt szívinfarktusban. Akkor még nem ismertük egymást, de tudom, hogy nagyon ragaszkodott hozzá. Biztosan melegszívű ember és remek séf lehetett, ráadásul előszeretettel osztotta meg lányával egyik-másik életbölcsességét. Aurélie ma is gyakran úgy fogalmaz, hogy „a papa mindig azt mondta”.

Az édesanyja korán meghalt, így a kislány szó szerint az étteremben nőtt fel az édesapja, valamint a szakállas szakács, Jacquie Berton társaságában, aki már akkoriban is biciklivel járt és folyton Párizst szapulta, hogy túlságosan lármás és zsúfolt. A szíve a Côte Fleurie-ért dobogott, ahonnan származott, de nagyon hamar a mézszőke, copfos kislányért is, aki a kőpadló közepén üldögélt a tankönyveivel, és időnként érdeklődve forgatta az ő nagy főzőkanalát. Jacquie Berton irányításával Aurélie nem csupán minden lehetséges étel és ételsor elkészítését sajátította el, hanem kifejlesztett egy egészen egyedi életszemléletet is. Jóllehet még mindig nem egy nagy könyvmoly – azt hiszem, a regényem azon kevesek egyike volt, amit egyáltalán végigolvasott –, mindig is előszeretettel gyűjtötte azokat az idézeteket, gondolatokat, amelyek fontosnak tűntek számára. Mikor először beléptem a hálószobájába, csak ámultam, amint megpillantottam, hogy egy egész falat kézzel írt cédulák borítanak – minden fuvallatra szelíden meglibbennek. Találtam köztük párat a szerelemről, a virágok szépségéről, az esős délutánok varázsáról, arról, hogy az élet végérvényesen megváltozik, ha az ember elveszít valakit, de egyetlen szót sem a lánykérésről vagy a családi boldogságról.

Egy mondat mindenesetre az emlékezetembe vésődött: A szerelem nem rózsákról és csokoládéról szól, azt jelenti: örökre együtt.

Az „örökre” pedig bizonyára nem jelentett mást, mint együtt leélni az életet. Egy boldog házasságot. És én pontosan ezt akartam. Nem tudtam, hogy a nő, akivel már több mint egy éve együtt voltam, miként reagál, de úgy döntöttem, megéri a kockázatot.

Belátom, talán kissé bátortalanok voltak a próbálkozásaim. Először egy velencei gondolában akartam megkérni Aurélie kezét. Odáig voltam az eredetiségemtől. December 16-án van a születésnapja, megleptem hát egy velencei hétvégével. Nem sokkal korábban kaptam meg az első regényem honoráriumát, végre volt elég pénz a számlámon, kivettem egy kis lakást a Szent Márk térnél. Aurélie olyan izgatott volt, mint egy kisgyerek. Korábban még sosem járt Velencében. Elragadtatottan bámészkodott a sikátorok és kanálisok szövevényében, amelyekbe úgy illeszkedtek a színes házak és a régi paloták, akár a mesékben. Én viszont elég jól ismertem Velencét, mivel a tanulmányaim idején dolgoztam pár hónapot a kevés ottani kiadó egyikében. Ráadásul az olasztudásom Silvestrótól, az olasz barátomtól vett néhány frissítő nyelvleckének köszönhetően még mindig egész tűrhető volt. Legalábbis elég tűrhető ahhoz, hogy lenyűgözze Aurélie-t. Tehetséges cicisbeónak bizonyultam. A születésnapja estéjén kéz a kézben andalogtunk a lagúnák városában, amely mintha mesebeli téli álomba merült volna, míg meg nem érkeztünk a gondolakikötőbe. A gondolás, megörülve a váratlan kuncsaftoknak, „különleges árat” ajánlott, ami még így is elég horrorisztikus volt. De mit számít a pénz, ha életed szerelmét akarod lenyűgözni?

Besegítettem Aurélie-t az imbolygó gondolába, izgatottan kuncogott, kissé meg is ingott, de a feketére lakkozott jármű hamarosan biztonságosan siklott a nyugodt kanálison a kivilágított palazzók előtt, a számtalan híd és hidacska alatt. Ezek teszik Velencét azzá a csodává, amely az embert tűnődésre készteti, miként is létezhet ilyesmi a világon. Aurélie hozzám bújt, és szinte itta magába az éjszakai város szépségét. Én meg szívdobogva átkaroltam, aztán zavaromban valami olyan marhaságot mondtam, hogy:

– Ugye milyen romantikus így gondolázni? Az embernek rögvest az az ötlete támad, hogy megkéri valaki kezét.

Szavaim elhaltak a jobbról-balról fölénk magasodó falak között. Aurélie értetlenül nézett rám. Nyilván nem tudta, mihez kezdhetne ezekkel a közhelyekkel. Elismerem, kissé ügyetlen próbálkozásom, hogy megkérjem a kezét, sajnos nem érte el a kívánt hatást. Vélhetően nem voltam elég egyértelmű. Miféle lánykérés az ilyen? Ki az az ember, és ki az a valaki? Mindenesetre a gondolázás hátralévő részében az én szépségem igencsak hűvösnek és távolságtartónak mutatkozott, tehát úgy döntöttem, a nagy projektemet karácsonyra halasztom.

A karácsony, ahogy jött, úgy el is múlt. A gyűrű a három csillaggal még mindig nem került a kedvesem ujjára. Aurélie édesapja bizonyára ezt mondta volna: „Ahol van akarat, ott út is van, ahol meg nincs, ott ezernyi a kifogás.”

Ezúttal anyám hibája volt. Egészen elbűvölőnek találta Aurélie-t, akit eddig csak hallomásból ismert, és rendkívül elfoglalt fia új barátnőjében megsejtette unokái potenciális anyját. Anyám évekkel korábban megözvegyült. Rengeteg jó ismerőse van Neuillyben, ahol egy hatalmas kertes házban él, de Elzászból származik, és másról sem álmodozik, mint hogy egy nap majd az unokáit teletömje choucroute-tal – a tartalmas, húsos-kolbászos savanyú káposztából készült fogással –, sertéspofával és házi készítésű Flammkuchennel, a jellegzetes elzászi hagymás lepénnyel, ahogy azt korábban apával és velem is tette.

Anyám gyakran unatkozik, aztán főz magának „valami finomat”. Vagy felhív a kiadóban. Petit asszony, a titkárnő minden egyes alkalommal bekapcsolja, hiába mondtam el neki már százszor, nem akarom, hogy zavarjanak, tényleg dolgoznom kell. Ez azonban sem anyámat, sem őt nem érdekli. Egy húron pendülnek, ha a zargatásomról van szó.

– De hát, Chabanais úr, mégiscsak az édesanyja – mondja minden alkalommal, némi szemrehányással a hangjában. – Egyszer majd maga is örülni fog, ha néha beszélhet valakivel!

Nekem meg forog a szemem, miközben visszakullogok a szobámba, és hallom, amint Petit asszony morog az orra elé, hogy mennyire törékenyek az öreg szülők, és végre gondoskodni kell róluk. Anyám azonban minden, csak nem öreg és törékeny – eltekintve attól, hogy két éve eltörte a lábát, mert egyszerűen képtelen lemondani a magas sarkújáról. Nagyon büszke a karcsú lábára, és kevésbé gátlásos, mint én, ha arról van szó, hogy nevén nevezze a dolgokat. Ha mondani akar valamit, kertelés nélkül kimondja. Talán az előrehaladott kora miatt, meg hogy érzi, nincs már nagyon sok ideje hátra. Bárhogy legyen is, karácsony napján, miközben feltálalta a libamájpástétomot, a konfitált kacsát és a saját készítésű fatörzstortáját, kerek perec a jövőbeli terveinkről érdeklődött.

– És egyszer szeretne majd gyereket? – kérdezte Aurélie-t, mikor a desszerthez értünk. Én majdnem félrenyeltem a bûche de Noëlemet, Aurélie elpirulva bámulta a tányérját.

– Ó, igen, hát… – hebegte zavartan, villájával ezer darabra törve a süteményét. – Még csak most múltam harmincnégy…

– Anya – vágtam közbe –, csak nem kérdőre vonsz?

– Miért is ne? Hiszen a gyerekek olyan csodásak! És lehetőleg akkor kell jönniük, amikor tombol a szerelem – mondta ártatlanul. – Nem beszélve arról, hogy te sem leszel fiatalabb, André. Egyébként meg már nagyon várom a kis unokákat. A ház időnként túl nagy és üres. Olyan jó lenne, ha újra élettel telne meg, nem igaz?

Koccintott az egészségünkre, én pedig megnyugtatásul megszorítottam Aurélie kezét.

– Ne haragudj, mindig ilyen szókimondó. De ne aggódj, nem kell gyereket vállalnunk, legalábbis nem dinasztikus alapon, úgy szeretlek, ahogy vagy – magyaráztam kacsintva, mialatt anya a konyhában feltett egy kávét.

Aurélie elvörösödött, és csak ennyit mondott:

– Semmi baj. Kedvelem az anyukádat.

Mikor végre a rendkívül bőséges lakomától elnehezülve a kanapéra rogytunk, és még egy kis portóit is belénk diktált, anya, aki kedélyesen cseverészett Aurélie-vel a burgundi marharagu legjobb elkészítési módjáról, újabb támadást intézett felém, miszerint mikor jelenik már meg a következő regényem.

– Tehát úgy tervezitek, hogy az új évben összeházasodtok, mes enfants? Esetleg a Saint-Sulpice-templomban? Annak idején mi is ott mondtuk ki a boldogító igent apáddal, André, és sosem bántuk meg.

A régi szép emlékeken tűnődve elmosolyodott, aztán ragyogva pillantott ránk.

– On verra. Majd meglátjuk – mondtam, miközben úgy éreztem magam, mint valami tévés valóságshow-ban, ahol a privát szférámtól megfosztva, a kamera előtt kell szerelmet vallanom.

Aurélie meg sem szólalt.

Vettem volna elő a gyűrűmet anyám meredek indítványát követően azzal, hogy: „Ó, egyébként most, hogy anyám így felhozta…”, és kértem volna meg a kezét, miután késő este felmentünk a régi gyerekszobámba?

Na persze.

Szilveszteréjjel nem sokkal éjfél előtt elsétáltunk a Lajos Fülöp hídhoz, hogy koccintsunk az újévre. Aurélie a szokásosnál korábban jött el az étteremből, mert kettesben akart lenni velem. Hozott egy üveg pezsgőt és két poharat, szerelmesen álltunk az esernyőm alatt a kis hídon, várva, hogy beköszöntsön az új év. Az eső sem zavart. Aurélie felidézte, hogy két éve, egy szürke novemberi napon egy szál egyedül, végtelenül csalódottan állt ezen a hídon. Akkor hagyta el a barátja, Claude.

– Miután a papát csak pár hónapja temettük el. Ó, istenem, mennyire boldogtalan voltam! Egy rendőr odalépett hozzám, képzeld, komolyan azt gondolta, hogy le akarom vetni magamat a hídról. Persze én nem akartam, de ő nyilván nem hitt nekem, és addig üldözött, míg bemenekültem egy kis könyvesboltba a Szent Lajos-szigeten. Itt, a közelben. Ahol aztán rátaláltam egy bizonyos Robert Millerre – a te könyvedre! – Tűnődve elmosolyodott. – Elolvastam az első mondatokat egy Le Temps des Cerises nevű kis étteremről, a zöld ruhás, fiatal nőről, aki annyira hasonlított rám, és rögtön tudtam, ez a könyv sorsdöntő számomra. Így is lett.

A korláton áthajolva elgondolkodva nézte, amint az esőcseppek koncentrikus köröket rajzolnak a vízen, és megcsillannak az öreg lámpa aranyló fényében.

– Mindenképp meg akartam ismerni az írót, ehelyett végül beleszerettem a szerkesztőjébe. – Hamiskás mosollyal nézett rám. – Jó választás volt?

– Mindenképp – vágtam rá. – Végül csak kiderült, hogy a szerkesztő volt az író, szóval mindent jól csináltál. Arról nem beszélve, hogy ez a szerkesztő jobban szeret téged, mint egy angol író valaha is képes lenne rá.

Már sokszor eljátszottuk ezt a kis játékunkat. A történet, a találkozásunk különös körülményei, a rengeteg félreértés és zűrzavar, míg végre egymásra találtunk, annyira kalandos, olyan rendkívüli és különleges volt, hogy szívesen idéztük fel újra meg újra. Nyilván pontosan így tesz minden szerelmes. Minden pár szívesen emlékszik arra, hogyan is kezdődött az egész. Újra meg újra fel akarják idézni a varázslatos pillanatokat – az első pillantást, az első mosolyt, a percet, amikor hirtelen megérezték, hogy történt valami. A mi történetünkben mégis keveredett a valóság és a fikció. A szerelem és a csalás kibogozhatatlanul összegabalyodott. Regényhősök váltak hús-vér emberekké és hús-vér emberek regényhősökké. Végül aztán, amikor mindent megírtam, jött a hosszas magyarázkodás, amivel tartoztam a szerelmemnek, és valóban könyv lett belőle, ami februárban jelenik meg az Opál kiadásában. Akárcsak az első regényem, természetesen Robert Miller álnéven.

– Tudod, Aurélie – kezdtem bele, és átkaroltam –, igazából mindig is szerettelek…

Ahogy a Notre Dame harangjai megkondultak az újévre, és az első tűzijátékok ezernyi csillaggá robbantak az égen, közben pedig a távolból autódudák koncertje hallatszott, a kabátom zsebében kotorásztam a gyűrűs dobozkáért. Leszel a feleségem? – mormoltam magam elé, mialatt Aurélie átkarolta a nyakamat, és boldog új évet kívánt.

Megcsókoltuk egymást, aztán ahogy kibontakoztunk az ölelésből, és épp belekezdtem volna a mondókámba – mi is lehetne romantikusabb, mint így kezdeni az új évet –, egy csilingelő hang Aurélie nevét kiáltotta.

– Aurélie, Aurélie! El sem hiszem! Boldog új évet!

Szőke nő szaladt felénk, viharkabátos férfit vonszolva maga után, akinek a nyakában rózsaszín sapkás kislány ült.

Bernadette volt, Aurélie legjobb barátnője a férjével és a kislányukkal. A Szent Lajos-szigeten laknak, és hirtelen elhatározástól vezérelve a rossz idő dacára is úgy érezték, ki kell mozdulniuk. Szilveszterkor a legtöbb ember késztetést érez arra, hogy a szabad ég alatt legyen. Felnéznek, és reménykednek, hogy a végtelen univerzum legalább egy kívánságukat teljesíti az új évben.

Visszacsúsztattam a dobozkát a zsebembe.

– Mit kerestek itt? Azt hittem, dolgoznod kell! – kiáltotta vidáman Bernadette. Mindenki megölelt mindenkit, puszi jobbról, puszi balról.

– Meglógtam – felelte Aurélie nevetve. – Jacquie felmentett az este hátralévő része alól. Mégiscsak Andréval szerettem volna koccintani az újévre, elvégre ez az első közös szilveszterünk.

– És biztosan nem az utolsó! Volna kedvetek csatlakozni hozzánk a tűzijáték után?

Ezzel lőttek is a kettesben maradásnak, és amikor éjjel, kiadós mennyiségű alkohol elfogyasztása után hazaértünk, Aurélie rögtön elaludt.

Aztán elérkezett a Valentin-nap, és újra magával ragadott a boldogító szándék, hogy mennyire örülne Aurélie a gyűrűnek a három csillaggal. A megvalósítás azonban a távolba veszett, túlságosan is a távolba. Ezen a február 14-én ugyanis a szerelem nem szerepelt az étlapon.

Már reggel, mikor indultam a kiadóba, Aurélie rossz hangulatban volt.

– Tudod, mit? Utálom a Valentin-napot – mondta, amint meztelenül kilépett a zuhany alól, és nedves hajára törülközőt tekerve végigvonult a lakáson, hogy kávét készítsen magának.

– Miért is? – léptem mögé, és megcsókoltam. Friss volt, és harmatos, mint az eső utáni reggel. – Hmm… ha így mászkálsz, sosem jutok be a kiadóba.

Eltűnődött. Két kezébe fogta az óriásbögrét, amit a minap hoztam neki, és különös kétségbeeséssel nézett rám.

– Őrület lesz ma este. Telt házunk van, ráadásul az egyik pincérnő megbetegedett. Csak remélni tudom, hogy a vendégek többsége a Valentin-napi menüt választja, akkor könnyebb dolgunk lesz. Már most idegesítenek a párok, akik csak a Valentin-nap miatt ülnek a szépen terített asztalokhoz kézen fogva pezsgőt iszogatni. – Grimaszolt is egyet hozzá. – Szóval úgy fogom érezni magam, mintha állatkertben lennék. Ez a nap csak egy amerikai találmány – folytatta, miközben a törölközővel erőteljesen megtörölte a haját, majd előhalászta a ruháit az ágy melletti székről. – Vagy az angolok voltak? – belebújt a kötött ruhájába, és megrázta magát. – Mindegy is. Nincs az a francia, aki ilyet kitalált volna. Úgy értem, annyira közhelyes. Egy bizonyos napon gombnyomásra szerelmesnek lenni! Az ilyesmi nem így működik. Szerintem a szerelemnek mindig spontánnak kell lennie. Csakis akkor nagy és mindent elsöprő erejű.

– Lehetséges – vetettem ellen, miközben kivert a víz. A spontán szerelem nagy és mindent elsöprő ereje ritka vendég volt nálunk az elmúlt hetekben, talán mert mindketten túlságosan elfoglaltak voltunk. – De a szerelemnek is kell alkalmat adni. Mégiscsak szép szokás, ha valaki ezen a napon a kedvesére gondol, és ezt megragadja arra, hogy… hogy…

– Hogy virágot adjon neki?

– Például, igen. Hogy virágot adjon, és ünnepelje a szerelmet. Mindenesetre a mai felolvasás után beugrom érted az étterembe. Történetesen van egy meglepetésem a számodra.

– Meglepetés? – lépett közelebb csillogó szemmel.

– Igen. Remélem, nem fogsz kidobni, csak mert viszek neked pár szál rózsát.

– Nem, persze hogy nem… ne haragudj! Már alig várom a meglepetésedet! – mosolyogva megigazította a nyakkendőmet, és végigmérte a sötétkék zakómat, amit a felolvasásra vettem. – Nagyon elegáns – állapította meg –, nem vagyok hozzászokva, hogy ilyen öltözékben lássalak. Kifejezetten illik hozzád. Most úgy nézel ki, mint az az angol kiadó a… mondd már, melyik filmben is?

– Az Oroszország-házban.

Bólintott, én meg elvigyorodtam. Pontosan ezt mondta annak idején Florence Mirabeau is, amikor a szerkesztőségi asszisztensem lett a kiadóban.

Pontosan úgy néz ki, mint az az angol kiadó-úriember az Oroszország-házból, csak persze fiatalabb kiadásban.

Ha már két nő is ezt mondta, kell benne lennie valaminek. A hüvelyk- és mutatóujjammal végigsimítottam a szakállamat, valóban olyan voltam benne, mint Barley Scott Blair. Azonban ezzel és a sötét szememmel a hasonlóság véget is ért. Meg hát kiadó sem voltam. De legalább szerkesztő, aki elég sikeres regényeket ír.

– Hé, mit vigyorogsz? – tudakolta rögtön Aurélie.

– Hát elég hízelgő, ha olyan filmsztárhoz hasonlítják az embert, mint Sean Connery – feleltem annak említése nélkül, hogy nem ő az első, aki megjegyezte. – Azzal a reménnyel kecsegtet, hogy még Szent Bálint figyelmét is felkeltheti.

Nevetve megcsókolt.

– Talán. Akkor, este, chéri. Sok szerencsét a felolvasáshoz! Az első igazi felolvasásodhoz. Tényleg annyira sajnálom, hogy nem tudok ott lenni, amikor az igazi Robert Miller felolvas. – Biccentett rám kacsintva. – De biztos vagyok benne, hogy legalább olyan jól fogod csinálni, mint az az angol fogorvos, akivel akkor próbálkoztál.

– Legalább – feleltem.

Aztán fogtam a kopott bőr válltáskámat, a nyakamba vetettem a sálamat, és derűsen kiléptem a párizsi reggelbe.

Honnan is sejthettem volna, hogy vihar készülődik a fejünk felett?

Az első igazi felolvasásom.

Elgondolkodva sétáltam végig a bulváron, egészen a Saint-Germain-des-Près templomig, aztán befordultam a Bonaparte utcára. Láttam, amint a Deux Magots teraszán néhány vendég kabátban reggelizik. Pár lépéssel arrébb virágot vettem Aurélie-nek. A sarkon a Ladurée cukrászda világoszöld homlokzata ragyogott a hideg, februári napfényben. Aztán fogtam magam, és balra fordulva végigmentem a Jacob utcán, elhaladva a régi gyógyszertár előtt, amely még mindig készleten tartotta a csinos Roger & Gallet szappanokat, majd az Au 35 étterem előtt, ahol gyakran ebédeltem a kiadói vendégeimmel, végül a bájos gieni porcelánüzlet előtt, ahol nemrégiben vettem Aurélie-nek az óriásbögrét a Millefleurs sorozatból.

Hányszor mentem már végig ezen az úton? Szerkesztőként, szerzőként, boldogtalan szerelmesként. Hazudozóként és reménykedőként.

Akkoriban, amikor Robert Millerként az első regényem sikere fenyegetett, a Le Figaro pedig mindenáron interjút akart készíteni a szerzővel, és Jean-Paul Monsignac ragaszkodott hozzá, hogy ez a titokzatos angol, aki úgy ír, mint Stephen Clarke, Párizsba jöjjön egy felolvasásra, méghozzá „toute de suite, André”, Adam és én jó nagy pácba kerültünk. Muszáj volt kitalálnunk valamit. Kellett nekünk egy angol. Akkor már miért is ne az az ember, akinek a fényképét Adam szerzőfotóként megszerezte? Samuel Goldberg Adam testvére volt. Fogorvos Devonshire-ben. Alig olvasott, nemhogy könyveket írt volna! Semmit sem tudott a fényképről, fogalma sem volt róla, hogy épp most avanzsált bestsellerszerzővé Franciaországban. De aztán megmutatta nekünk, milyen is az a híres angol humor, és belement a színjátékunkba. „Ha már úgyis kiöntöttük a gyereket a fürdővízzel együtt”, jegyezte meg, és különösebb felhajtás nélkül magára öltötte Robert Miller szerepét. Igazán pazar volt a fellépése szerzőként, lelkes közönség előtt olvasott fel egy könyvesboltban, adott néhány szellemes interjút, szerintem kicsit túl sokat beszélt a fogakról – aztán újra eltűnt a süllyesztőben.

Most pedig kijött Robert Miller új regénye. Ismét én voltam a szerző, a saját, személyes élményeimet vetettem papírra, amiről persze senki sem tudott – kivéve Aurélie-t meg persze az igazgatómat, aki maga bátorított a történet megírására. Egyfelől, mint mondta, azért, hogy megmentsem a szerelmi életemet, másfelől pedig bizonyára azért is, hogy a kis kiadóját egy újabb sikerkönyvvel jutalmazzam meg.

– A címet azonban még át kell gondolnunk, André. Ez tényleg úgy hangzik, mint valami döglött áru – vélekedett a kézirat elolvasása után. – A történet vége? Ugye nem gondolja komolyan? Már most sírok az unalomtól. Közben meg ez egy izgalmas szerelmi történet…

Nyeltem egyet. Soha nem gondoltam a címre az eladhatóság szempontjából. Akkoriban azért írtam ezt a kéziratra, mert a történet végét, vagyis a kimenetelét még nem tudtam. A befejezést csak a nő írhatta meg, akit szerettem. Az én dühös szakácsnőm, aki bennem látta minden idők legnagyobb hazudozóját.

– Ez… inkább csak munkacím – magyaráztam vállvonogatva. – Tudja, milyen bonyolult volt a helyzet akkoriban…

– Persze, persze, hagyjuk. – A türelem nem tartozott a kiadói erősségei közé. – Kieszelhetünk valami jobbat is. – Egy pillanatra elmerengett. – Mit szólna a Feleségem, a szakácsnőhöz? Hmm… nem, ez túl elcsépelt… ráadásul nem is mindenki szeret főzni… a szerelmi történetre kell összpontosítanunk… – Tűnődve emelte a szájához a mutatóujját, majd felém bökött. – Várjon csak, megvan! Robert Miller: A nő mosolya. Na? Ez ugyebár cím? – Felragyogott a tekintete. – Benne van mindhárom: a szerelem, a nő, a mosoly. Azt írta, hogy minden egy mosollyal kezdődött, nem igaz? Kissé titokzatosan is hangzik – nagyszerű! Valentin-napra kihozzuk. Adunk mellé néhány csokoládészívet, a borítóhoz illő szép kis könyvjelzőt, bombasiker lesz.

Jean-Paul Monsignac annyira fellelkesült, hogy gyorsan megölelt.

Meggyőzötten bólogattam, miközben ő faképnél hagyott, hogy a továbbiakat Michelle Auteuil-jel beszéljem meg.

Michelle Auteuil volt a sajtósunk, és nem csupán a fekete Chanel szemüvege tette igazi profivá. Szolidan mosolygott, mindig megőrizte a nyugalmát, minden időpontot fejben tartott, és hihetetlenül összeszedett volt. Tisztában volt minden újságíró gyengéjével, akivel csak dolga akadt. Tudta, ki melyik bort kedveli, hol nyaral szívesen, lovagolni vagy balettozni járnak-e a gyerekei. Ezek az információk időnként perdöntők lehetnek, hangoztatta mindig, aztán újabb feljegyzéseket készített, amelyeket úgy őrzött a piros kartotékdobozában, mint valami Grált. Mindig fekete-fehérben járt, egyenes haja tökéletesen hullott a vállára, elegáns, fekete szoknyáiban és makulátlan, fehér blúzaiban úgy festett, mint a frissen hullott hó. Bármit mondott, az mindig megfontolt volt. Michelle Auteuil a maga perfekcionizmusával szorongást keltett az emberben. Csupán néha rándult mosolyra a szája sarka, amikor szépen ívelt szemöldökét felvonva így csattant fel: „Ezt most nem mondja komolyan, ugye?!”, ha valaki szerinte badarságot mondott. Gyanítottam, hogy a magánéletben elég szórakoztató jelenség, akivel jókat lehet viccelődni. Különben meg folyton az ember nyakára járt, ha nem azt kapta, amire szerinte a megfelelő sajtómunkához szüksége volt. Fáradhatatlan törekvésében, hogy az általunk kiadott könyveket el is lehessen adni, rendszeresen találkozott Monsignackal, aki a legjobb példa volt arra, hogy egy jó kiadónak nem csupán a szellem emberének kell lennie. Üzleti érzékkel is rendelkeznie kell. Monsignac szívesen idézte rendkívül sikeres korábbi főnökét, akinek egy ízben azt a velős megállapítást tulajdonította, miszerint „kiadóként disznónak kell lenni”.

– Nos, én nem mennék ilyen messzire – tette hozzá rendszerint nevetve Monsignac, egy megnyugtató kézmozdulat kíséretében. – Bizonyos fokú tisztességet mindig meg kell őrizni, ha az ember könyvekkel foglalkozik. Persze a szépelgésbe sem kell belepusztulni, Mercier asszony!

Gabrielle Mercier, az egyik idősebb szerkesztőnk, mióta csak ismertem, értelmiségiként tekintett magára. Előszeretettel foglalkozott úgynevezett „érzékeny témákkal”. A kiadói értekezleten időnként előhozakodott a projektjeivel, amelyekről persze öt perc múlva tudni lehetett, hogy teljes kudarcba fulladnak.

– No, és hány ember fogja ezt elolvasni? Tíz? – kiáltott fel indulatosan a kiadóvezetőnk.

– Pedig ez valódi szépirodalom – vágott vissza ingerülten Mercier asszony, és úgy nézett körbe, mintha mindannyian dilettánsok lennénk.

– Valódi szépirodalom? Te jóságos ég! Ugyan mi lenne az? Az eladhatatlan könyvek új elnevezése? Nekem bőven elég az irodalom, Mercier asszony! Hozzon egy Houellebecqet, egy Annie Ernaux-t vagy Patrick Modianót, és boldogan kiadom! Vagy hozzon egyszerűen jól megírt történeteket, amelyek nem unalmasak! De semmi valódi szépirodalom, kérem szépen! Olyan könyveket, amelyek a háromszáz példányos előrendelésnél megállnak, ki sem kell nyomtatnunk, ugyanis el se jutnak a könyvesboltokba, megdöglenek már azelőtt, hogy kikerültek volna a raktárból. Mikor érti már ezt meg valaki végre?

A tirádájától kimerülve Monsignac visszahuppant a helyére. Ha valakinek igaza van, akkor igaza van. Természetesen minden szerkesztő arról álmodik, hogy valamikor lesz egy nagyszerű irodalmi felfedezése, valami új, különleges, példa nélküli. Mégis, ha te voltál az egyetlen, aki olvasta, senki nem profitál belőle. Elvégre a kiadóknak is élniük kell valamiből. Ezért volt fontos, hogy mindig legyen néhány „húzónév” a programban, olyan szerzők, akiknél biztosra vehető, hogy jól fogynak, s akkor hébe-hóba belefér némi kaland is.

Úgy festett, mostanra Robert Miller biztos befutónak számított az Opál Kiadónál.

Amikor Monsignacnak, akinek végtelenül hálás voltam, amiért Aurélie és köztem jól végződtek a dolgok, akkoriban átadtam a kéziratot, amelyen önös érdekből éjjel-nappal dolgoztam, fogalmam sem volt, mibe keveredtem.

– Nagyszerű, André! Ez igazán gyors volt. Mi lesz a következő? Van már ötlete? Eszébe ne jusson más kiadóhoz fordulni! Talán máris köthetünk egy új szerződést?

Ez a siker átka. Ha egyszer elkezded, utána már nem tudsz kiszállni. Valójában szerettem a szerkesztői munkámat. Összefirkálni mások kéziratát, biztatni a magukban kételkedő szerzőket, megvan ennek a maga szépsége. Ezenkívül szerettem reggelente bejárni a kiadóba, találkozni a kollégáimmal, Petit asszony kávéját inni, telefonon hívogatni az ügynököket, véglegesíteni a kéziratokat, megbeszélni a védőborítókat, időpontokat egyeztetni a hosszúra nyúlt ebédszüneteimre az irodalmi élet érdekes figuráival.

A szerzői létet viszont lényegesen fárasztóbbnak találtam; és magányosabbnak. Ebédszünet sincs igazán, amikor az ember könyvet ír. Egyáltalán nem olyan fényes, mint azt sokan gondolják.

Jó, elismerem, mikor Aurélie azon az emlékezetes felolvasáson a devonshire-i fogorvos után epekedett, meglehetősen féltékeny voltam – végül is a hírnév és minden csodálat engem illetett.

De mindent összevetve örültem, hogy az álnevem védelme alatt, nem pedig az általános sóvárgás tűzvonalában állok.

Aztán az igazgatómnak támadt egy ötlete.

– Van egy ötletem – mondta néhány hete a kiadói értekezleten, miközben ragyogó kék szeme csak úgy villogott.

Be kell vallanom, mindig némi szorongás fog el, valahányszor ezzel áll elő. Ha Jean-Paul Monsignacnak támad egy ötlete, attól bizony aligha lehet eltántorítani. Ezúttal is így történt.

– Miller második regénye is egész rendesen megindult – kezdte –, jók az előrendelések, bár nem nagyon jók. Szóval a következőre gondoltam. – Ekkor jelentőségteljes pillantást vetett rám. – Mi lenne, ha rászabadítanánk az újságírókat a mi drága barátunkra, Robert Millerre, alias André Chabanais-ra, és összehoznánk egy beharangozó eseményt Valentin-napra? Ki is néztem egy elbűvölő könyvesboltot, az Au Clair de la Lune-t, itt van egy saroknyira, a tulajdonosnő Robert Miller nagy rajongója. Rögtön megszervezne egy szerzői felolvasást.

Rám kacsintott. Egy szót sem értettem.

– Mármint most? Szeretné folytatni a titkolózást, és ismét Párizsba hívná Sam Goldberget? – kérdeztem döbbenten. – Az igazat megvallva, nem hinném, hogy még egyszer eljönne…

Őszintén szólva, teljességgel kizárt, hogy Adam testvére másodszor is berángatható lenne, hogy eljátssza a szerző szerepét. Kerek perec megmondta, hogy a „kettős élet” nem neki való. Meg hát a fényképét sem akartuk újra használni, ezért aztán a második regényről le is hagytuk, a szerző életrajzát pedig rövidre és ártalmatlanra fogtuk.

– Ugyan már, blabla – szakított félbe a főnököm –, mit érdekel engem ez a fogorvos? Kedves André, maga fog szépen felolvasni!

– Én? – pattantam fel rémülten a székemről. – De hát Monsignac úr… Épp az imént említette, hogy mostanra a Miller név egyfajta márka lett. Hogy majd kihozunk egy új Millert, ezt mondta, amikor átadtam a kéziratomat. André Chabanais-t senki sem ismeri. Mi lesz akkor ezzel a remek ötlettel? Ráadásul már nyomtatják, és mindenütt Robert Miller szerepel.

– Bien sûr, ez rendben is van így. Természetesen Robert Millerként olvas fel. Az úgymond írói álnevén. Ezúttal azonban maga lesz az, kedves André – türelmetlenül intett a kezével. – Úgy vélem, magának csak nem kell elmagyaráznom, hány író tett már így? Gondoljon csak Paul Celanra, Françoise Saganra vagy Truman Capotéra, hogy csupán néhányat említsek azok közül, akik – kérem, ne értsen félre, André – némiképp jelentősebbek voltak magánál. Egyikük sem a saját nevén írt, mégis a saját személyükben ismerték őket. Interjúkat adtak, felolvasásokat tartottak.

– Úgy érti… Millerként lépjek elő, a Chabanais nevet pedig felejtsük el? – kérdeztem bizonytalanul. – És mi a helyzet a valódi életemmel? Mondhatom, hogy igazából egy kiadónál dolgozom?

– Igen. Miért is ne? Ez mégiscsak jóval hihetőbb. Párizsban valószínűleg több szerkesztő is akad, mint gondolnánk, aki mostanság álnéven ír, hahaha. Ezt a szerencsétlen kitalációt a szerzőről, aki egy angliai házikóban üldögél, és autókat bütyköl, pedig egyszerűen felejtsük el. Maga szerkesztő egy párizsi kiadónál. Sikeres könyveket ír. Miller az álneve, és kész.

– Kitűnő ötlet – mondta Michelle Auteuil, azzal rögtön lapozni kezdett a határidőnaplójában. Vajon összebeszéltek ők ketten? – Már az első könyv eladásait megduplázhattuk volna, ha a szerző gyakrabban áll a rendelkezésünkre PR-célokra. No persze… – pillantott felém szemrehányón. – Akkor még nem tudtuk, amit ma már igen, ugyebár? Mellesleg ez a coming out pompás stratégia, hogy jól meglódítsa az új regényt. A sajtó imádja a leleplező történeteket – forgatta a Montblanc tollát az ujjai között. – Persze továbbra is Robert Miller néven hozzuk forgalomba, őrültség is lenne nem kötni az első könyv sikeréhez.

– De az olvasók nem lesznek csalódottak, ha egy kifogástalan angol helyett Corvette-tel meg házikóval, hirtelen egy átlagos francia szerkesztőt találnak a regény mögött? – vetettem ellen.

– Miért lennének? – vágott vissza Michelle Auteuil felvont szemöldökkel. – Olyan országokban talán igen, ahol kevésbé erős a nemzeti öntudat, mint nálunk, de itt, Franciaországban ez másként működik. Lefogadom, hogy mindenki el lesz ragadtatva, mikor megtudják, hogy valójában egy francia írta ezeket a szívmelengető bestsellereket.

Kényelmetlenül fészkelődtem a székemen.

– Hát nem is tudom… Nem vagyok maradéktalanul elragadtatva az ötlettől. Ki tudja, milyen kérdések érkeznek. Egyáltalán miért hívnak pont Millernek?

– Mon Dieu, André, mi ez a teszetoszaság? – morogta Monsignac. – Egyszerűen mondja, hogy a nagyapja nevét választotta, aki eredetileg Angliából származott. Annak idején, amikor a rafinált Adam Goldberg barátjával kieszelték ezt az egészet, nem volt ilyen finnyás. Senki sem óhajtja, hogy egy második Pessoa legyen – nevetett fel harsányan.

No szép, már csak az hiányozna, gondoltam, és összeráncoltam a homlokomat. Fernando Pessoától csak A kétségek könyvét ismertem, de állítólag annyi álnéven publikált, hogy élete végére már maga sem tudta, ki is ő valójában.

– És ki volt Pessoa? – szólalt meg a kiadónk hangja, aki, mint valami Ki mit tud?-ban, előszeretettel fitogtatta széles körű irodalmi tájékozottságát.

Florence Mirabeau nyilvánvalóan megszólítva érezte magát. Szív alakú arca elvörösödött, hatalmas szemeket meresztett a főnökünkre.

– Egy… filozófus?

– Nem. Nem filozófus, kedvesem, Fernando Pessoa a 20. század egyik legnagyobb portugál írója volt. Remek fickó! Egy zseni! Hetven különböző néven írt – hozzá képest André kispályás!

Fennakadt a tekintetem.

– Ó – csúszott ki Florence Mirabeau száján, aki láthatóan le volt nyűgözve.

– De most figyeljen, a java még hátravan – bökte ki Monsignac a mutatóujját diadalittasan felemelve –, Pessoa újságíróként is dolgozott, így aztán egyszerre recenzeálta is a saját regényeit. Micsoda hücpe!

Halk dünnyögés morajlott végig a kiadói értekezlet résztvevőin, én is hitetlenkedve mosolyogtam, mivel a portugál író életének erről a részéről még sosem hallottam.

Michelle Auteuil megköszörülte a torkát.

– Valóban bámulatos, de visszatérve az eredeti témánkhoz, megvan már a felolvasás időpontja? Gondolom, a könyv megjelenésének dátuma?

Az igazgatónk bólintott.

– Akkor február 14. Tökéletes. Intézem is a sajtót. Néhány újságíró biztosan el akar jönni a könyvbemutatóra. Máris szétküldöm a meghívókat, de előzetesen ki kell adnunk néhány sajtóközleményt. – Megajándékozott egy gyors mosollyal. – Az életrajzi részletek miatt szívesen leülnék Andréval. Hasznos lenne, ha összeérnének a szálak. Az ilyesmit jól elő kell készíteni, mindig ugyanazokat a kérdéseket teszik fel.

– Hát én nem is tudom… – Meg sem hallották a tiltakozásomat.

– Nagyszerű! Akkor mindannyian várjuk a Valentin-napi felolvasást.

Az asztalfőn ülő Monsignac összekulcsolta a kezét tekintélyes pocakján, és hátradőlt a székén.

Egyetértő pusmogás. Én meg ettől az összehangolt akciótól teljesen letaglózva szóhoz sem jutottam.

Michelle Auteuil-nek volt egy együttérző pillanata. Felém sandított, és a szája sarkában ismét megjelent az árulkodó mosoly.

– André, ne bámuljon már úgy, mint borjú az új kapura! Maga mégiscsak olyan férfi, aki remekül tud szerepelni. Tud olvasni. Képes kifejezni magát. Szerkesztőként már rengeteg más szerző könyvét bemutatta. Még inkább tudja majd a sajátját prezentálni. Különben is… – rám kacsintott, vagy csak képzelődtem? – igazán szalonképes. Látványos felolvasás lesz, ebben biztos vagyok.

Elérkezett hát a nap, amikor először kellett szerzőként színre lépnem. Felemelő érzés volt, ugyanakkor a lámpalázam lépésről lépésre fokozódott. Végigmentem a Jacob utcán, ami egy rövid szakasz után l’Université utca lett, ahol a kiadó is található. Nem sokkal később beütöttem a kapukódot, és vegyes érzelmekkel toltam be a nehéz faajtót, amely a macskaköves udvarra nyílt; ennek egyik oldalszárnyában volt az Opál Kiadó. Kint még gyorsan elszívtam egy szál cigarettát.

– Lámpaláz? – Michelle Auteuil már várt rám, ahogy beléptem a kiadóba. Zavartan mosolyogtam.

– Hozhatok egy kávét, Chabanais úr? – fordult hozzám Petit asszony, akinek kis, gömbölyded alakját virágos ruha takarta. – Nagy nap ez a mai. Már mindannyian nagyon izgatottak vagyunk. Egyébként az édesanyja épp az imént…

Rémülten pillantottam rá.

– Ugye nem említette neki a felolvasást?

Már csak az hiányzott, hogy anyám megjelenjen a könyvesboltban, és rám telepedjen, amikor épp azon vagyok, hogy mentálisan összekapjam magam a felolvasásra. Épp elég ideges voltam így is. Láttam is, amint az első sorban ül csillogó szemmel, hallottam, amint a közönség tagjainak suttogja, miközben a regényemből olvasok: „Tudják, hogy az én fiam? Már egészen kis kora óta történeteket eszelt ki.” Anyám igazán értett ehhez, engem viszont teljesen kiborított.

Petit asszony ártatlan szemmel rázta a fejét.

– Nem, nem, Chabanais úr. Az édesanyja egyszerűen csak beszélni akart magával, kérte, hogy hívja vissza.

– Persze, persze – motyogtam zavartan. – Később. Rendben. Ó, lenne olyan kedves, és vízbe tenné a virágokat?

– Hogyne, nagyon szívesen! – rendkívül segítőkész volt. – Milyen gyönyörű rózsák!

– André, jön már? – toporgott Michelle Auteuil, én pedig követtem.

Sajtófőnök asszonyunk, mint mindig, igazán hatékony volt. Számos telefoninterjút szervezett nekem erre a napra, és kora délután kellett érkeznie egy újságírónak a Le Parisientől, hogy a szerkesztőségi szobámban tudjon fényképeket és interjút készíteni a cikkéhez. Este aztán a kiadóigazgatónkkal meg néhány kollégával, akik ki nem hagyták volna ezt a látványosságot, elindultunk a könyvesboltba, ahol Artémise Belfond várt ránk.

A felolvasásra minden jegy elkelt. No persze ez egy kis könyvesbolt volt, nem a Grand Palais.

– Mindent megtettem, hogy sikeres legyen az este, André – mondta elégedetten Michelle Auteuil, ahogy elhagytuk a kiadó épületét. – Már csak magán múlik – mosolygott biztatón. – Bon courage! Menni fog.

Rajtam múlt, és azt hiszem, elmondhatom, mindent egybevetve kifejezetten jó munkát végeztem. A könyvesbolt zsúfolásig megtelt. A tulajdonosnő – elbűvölő teremtés, hatalmas, tágra nyílt, kék szemmel – régi ismerősként üdvözölt, a felolvasás után pedig a fülembe súgta:

– Mindig is tudtam! Csak egy francia képes így írni a szerelemről!

A közönség jól láthatóan remekül érezte magát a – kirakatba függesztett plakát hirdette – Felolvasóest szerelmeseknek elnevezésű rendezvényen. Néhány kezdeti, az izgalom okozta nyelvbotlás után, amelyet az összes „szerelmes”, valamint mindazok, akik egyedül érkeztek – jobbára nők – nagyvonalúan elnéztek nekem, tényleg belelendültem. Felolvastam a szövegemet, az emberek csüngtek az ajkamon, viccelődtem kicsit, mindenki nevetett, a végtelenségig tudtam volna folytatni. Aztán amint a könyvesboltos hölgy jelzett, hogy lassan ideje befejeznem, én pedig a szokásos „Köszönöm a figyelmüket” fordulattal becsuktam a könyvet, csalódott morajlás járta át a helyiséget, amit hosszú taps követett. Szívesen hallgatták volna tovább, de hát mégis inkább meg kellene venniük a könyvet.

A ragyogó felolvasás végén a szokásos kérdéseket tették fel: Honnan jött a regény ötlete, Miller úr? Mindig is szívesen írt? A könyvben szereplő étterem valóban létezik? Miről szól majd a következő regénye?

Mégiscsak jól jött, hogy némiképp átbeszéltük az estét Michelle Auteuil-jel. Mosolyogva biztosítottam a közönségemet arról, hogy alapvetően minden regénynek van valami köze a szerzője életrajzához, a fantázia és a tapasztalat gyakran keveredik, a kis étterem a kockás abroszokkal tényleg létezik, a szereplők, valamint a cselekmény azonban a képzelet szülöttei, az egész csupán „ábrándozás, az élet megrontója”. Ezen a ponton kissé elpirultam, de szerencsére senki sem vette észre – és természetesen én is megváltoztattam minden nevet a regényben, valamelyest „álcáztam” magamat, miként ezt más, nálam híresebb írók is teszik, amikor életük eseményeit és tapasztalatait regénnyé formálják és elegyítik.

Arról is biztosítottam őket, hogy a következő regényem, amely már az asztalfiókban hever, minden bizonnyal Párizsban játszódik majd, a többi maradjon még titok. Annyira titkos volt, hogy még magam sem tudtam róla – őszintén szólva, fel sem merült bennem, hogy újabb regényt írjak.

– Ahogy mondani szokták: az élet komoly, a művészet derűs – viccelődtem. – Ezzel persze nem arra akarok célozni, hogy az életem kész tragédia.

Begyűjtöttem pár mosolyt.

– És mivel keresi a kenyerét? – tudakolta egy férfi, akit láthatóan a barátnője rángatott el a felolvasásra. Némi kritikával méricskélt a kerek szemüvegén át. – Igaz, hogy egy könyvkiadóban dolgozik?

A kiadómra kacsintottam, aki a pocakján összekulcsolt kézzel ült az első sorban, és joviálisan felém biccentett.

– Igen, így van. Napközben szerkesztőként dolgozom, esténként pedig írok. Ha úgy tetszik, erényt kovácsoltam a szükségből.

Vigyorogtam, az emberek nevettek és tapsoltak.

– Halljuk, halljuk! – kiáltotta egy hang.

– Remekül csinálja, az már igaz! – hallottam Petit asszony hangját, aki a tőle távolabb ülő Florence Mirabeau-hoz szólt. Mindkét nő sugárzóan nézett rám.

Artémise Belfond felállt, és csatlakozott hozzám az asztalnál. Elragadóan rám mosolygott, mielőtt a vendégeihez fordult.

– Nos, reméljük, még gyakran kovácsol erényt a szükségből, Miller úr – mondta. – A magam részéről már alig várom a következő könyvét. Remélem, hogy a nő mosolya abban is szerepet játszik majd. Nagyon köszönjük a mindannyiunk számára igazán élvezetes felolvasást. – Felém fordulva megtapsolt, majd ismét a közönséghez szólt: – Hát, ha nincs több kérdés…

– De… nekem volna még – szólalt meg egy idősebb hölgy a hátsó sorok valamelyikéből.

– Parancsoljon! – adta át a szót neki Artémise Belfond.

– Fiatalember, maga olyan gyönyörűen ír a szerelemről – kezdte az idős hölgy, és törékeny hangja megérintett. – Még ha a regényében elbeszélt történet, mint említette, a fantázia szülötte is – vagy legalábbis jórészt az –, szeretném tudni, személyesen hogyan is áll a szerelemmel? Hisz abban, hogy létezik szerelem első látásra, Miller úr? Milyen szerepet tölt be a szerelem az életében?

Egy pillanatig hallgattam, és eltűnődtem. Aurélie édes kis arca jelent meg előttem, egyszer csak újra ott voltam, ahol minden elkezdődött – a Saint-Sulpice-templom melletti, kis utcában, ahol azon az áprilisi estén megálltam, mert egy étterem ablakán át egy mosoly megragadta a figyelmemet. Hirtelen csöndes rémület lett úrrá rajtam. Mi történt volna, ha aznap este egyszerűen csak elsétálok mellette, ha szimplán másik utcát választottam volna, ha simán csak magam elé nézve elmerültem volna a gondolataimban? Önkéntelenül is a szívemhez kaptam. Elképzelhetetlen és elgondolhatatlan volt. Akkor sosem ismertem volna meg életem szerelmét. De megálltam. Ebben a hatalmas és többnyire barátságtalan univerzumban valami értelmet nyert, tudni lehetett, hogy irányítja a lépteimet. Egyszer, egyetlenegyszer pontosan a megfelelő időben voltam a megfelelő helyen. És ott volt Aurélie, ott volt a mosolya, és ott volt a boldogságom.

Megkönnyebbülten fellélegeztem, majd felpillantottam. Csak ekkor vettem észre, hogy a könyvesbolt elcsendesült. Minden szempár rám szegeződött.

– Feltétlenül – mondtam –, meggyőződésem, hogy létezik szerelem első látásra. Csupán képtelen vagyok elmagyarázni, miért is van ez így. Valószínűleg ez a világegyetem utolsó nagy rejtélyeinek egyike – tártam szét tanácstalanul a karomat.

– És mi a helyzet Harryvel és Sallyvel? – kérdezte egy mókamester.

– Hát igen, mi is a helyzet Harryvel és Sallyvel? – kontráztam. – Némelyeknek a fél életükbe telik, míg rájönnek, hogy összetartoznak. Mégis, jóllehet egyesek a második pillantásra esnek szerelembe először, előtte mindig ott van az a bizonyos első pillantás, amivel az egész a kezdetét veszi. Minden történet így indul. A második pillantás egyáltalán nem lehetséges az első nélkül.

Néhány lány kuncogott, az idősebb hölgy bólogatott, nyilván osztotta a véleményemet.

– A szerelem talán az, amit a legkevésbé tudunk befolyásolni – folytattam felbátorodva –, mégis a legfontosabb dolog az életünkben. A szerelem… válasz mindenre.

A hallgatóság áhítattal meredt rám, én pedig egy pillanatra elragadtattam magam. Általában nem szoktam ilyen patetikus lenni. Amikor azonban kimondtam, így is gondoltam. Ami igazán számít, ami értelmet ad mindennek, az a szerelem. Szívem szépséges elrablójára gondoltam, meg a gyűrűre a zakóm zsebében. Jónak, nemesnek és igaznak éreztem magam. A legszívesebben mindenkit megöleltem volna.

– Ezt igazán szépen megfogalmazta, Miller úr – állapította meg Artémise Belfond –, mi is lehetne jobb zárszó Valentin-napon? – A közönségre mosolygott. – Talán a felolvasásunk többeknek is meghozta a kedvét, hogy megragadják az alkalmat, és megvásárolják, dedikáltassák Robert Miller regényét a szerzővel.

Ittam egy korty vizet, és biztató pillantásokat vetettem a széksorokra, ahol az első vendégek már felálltak, hogy a könyvekkel teli asztalhoz menjenek, ami aztán rohamtempóban ürült le. Sajnos nem jutott példány mindenkinek, aki vásárolni szeretett volna belőle. A tulajdonosnő, aki nyilván nem számított ekkora rohamra, megígérte, hogy gondoskodik utánpótlásról.

– Annyira sajnálom, nagyon szívesen megrendelem önöknek a könyvet – holnaputánra itt is lesz.

Cseverésztem és tréfálkoztam, szellemes ajánlásokat írtam a nyitott kötetekbe. Később, már könyv híján, a borító motívumával ellátott könyvjelzőket is elém tették a lelkes rajongók.

Mikor aztán egy óra elteltével minden könyvet megvettek és dedikáltattak, egy fiatal lány lépett az asztalomhoz az édesanyjával. Mindketten megerősítették, micsoda gyönyörű szerelmi történetet írtam – ekkor aztán igazán jó érzéssel töltött el, hogy író vagyok. Bevallom, rég nem kaptam ennyi bátorítást. Az érzés pedig, hogy idegenekből ilyen közvetlen és pozitív reakciót váltott ki mindaz, amit megírtam, megtapasztaltam, néhány centivel a föld fölé emelt. Maga volt a színtiszta szerotonin.

– Pompásan csinálta, André – mondta Jean-Paul Monsignac, mikor a felolvasás után beültünk a Bellier bárjába egy pohár pezsgőre, ahová Artémise Belfond hívott meg bennünket. – Meg kell ismételnünk, amint alkalmunk lesz rá. Igazi sikert aratott a hölgyek körében.

– Én igazán… – hárítottam szerényen.

– De, de, de – intett felém a mutatóujjával, miközben rám kacsintott. – Amit pedig a szerelemről mondott… André, André, André! Az egészen olyan volt, akár a moziban. Minden szem könnybe lábadt, a magamét is beleértve – sóhajtott fel elérzékenyülve.

– Az biztos. Remek ötlet, hogy legyenek további felolvasások – jegyezte meg Michelle Auteuil, akire nem hatott az általános elfogódottság. – Vegye is elintézettnek.

Ahogy a szemüvegét megigazította, látni véltem a fejében zakatoló fogaskerekeket.

Artémise Belfond boldogan dőlt hátra a vörös bársonyfotelben. Kecsesen keresztbe vetette karcsú lábát, és felemelte gyöngyöző pezsgővel teli poharát.

– Pontosan így van, egészen csodálatos volt, Chabanais úr! Maga született tehetség. Azt hiszem, hosszú idő óta ez volt a legjobb felolvasás, amiben részem volt. Az emberek gyakorlatilag elkapkodták a kezemből a regényt – mosolygott rám csillogó szemmel. – Remélem, nem utoljára járt az Au Clair de la Lune-ben.

– Hát persze hogy nem – erősítettem meg euforikusan –, bármikor szívesen visszajövök, amikor csak óhajtja!

– Szaván fogom!

Szőke tincsei a fotel magas támlájára hullottak, miközben kecses, piros cipőjét hintáztatta felém. Ártatlanul nevetgélt, miként én is, meg mindannyian. Elképzelhetetlennek tartottam, hogy ez a piros cipellő – jobban mondva a nő, aki viselte – egyszer a vesztemet okozná.

– Robert Millerre és a regényére! – kiáltotta Monsignac. – Jaj, miket beszélek: a következő regényeire! A szerelmes történetek sosem mennek ki a divatból!

– De nem ám! Párizsban sosem. Akkor hát a szerelemre! – tette hozzá Artémise Belfond a maga szelíd hangján, és erre koccintottunk is a jéghideg pezsgővel.

Akkor hát a szerelemre! – gondoltam fellelkesülten, mikor nem sokkal éjfél előtt kijöttem a bárból, és a kiadóba siettem a vázában árválkodó virágaimért. Későre járt. Monsignac ragaszkodott hozzá, hogy még egy üvegnek a fenekére nézzünk.

– Ilyen fiatalon többé már úgysem jövünk össze – kurjantotta.

Valóban úgy tűnt, a szőke könyvesboltosnő, aki egész este a kiadói történetein derült, megfiatalította a főnökünket. Magam is meglepődtem, mikor az órámra néztem. Egyszerűen elrepült az idő.

Rövid sms-t küldtem Aurélie-nek, aki már biztosan türelmetlenül várt rám: A felolvasás szuperül ment. Már úton vagyok, alig várom, hogy lássalak! – írtam. Nem válaszolt.

Még egyszer megtapogattam a zakómat, hogy meggyőződjek róla, a kis, sötétkék bársonydoboz biztonságban ott lapul a belső zsebben. Már gomboltam is a kabátomat, és boldog várakozással indultam a Saint-Germain bulvár irányába, ahol még ilyenkor is volt némi mozgás. Néhány taxi parkolt a Brasserie Lipp előtt az utolsó vendégekre várva. Átkeltem az úttesten anélkül, hogy jobbra vagy balra néztem volna, aztán siettem is tovább a Cassette utcán. Sikeres író lettem, és boldog, szerelmes férfi. Kivételezett helyzetben voltam, nincs, ami megállíthatna.

Miközben rákanyarodtam a Princesse utcára a kis étterem irányába, amelynek félhomályos ablakaiból fény szűrődött az utcára, a szívem zakatolt az örömteli várakozástól. Láttam magam, ahogy benyitok az étterembe, ahonnan időközben már az utolsó vendégek is távoztak. Láttam Aurélie-t, amint mosolyogva jön felém, miközben Jacquie és a konyhai személyzet fáradtan, ásítozva búcsúzkodik. Aztán végre kettesben lennénk. Mint azon a hideg decemberi estén, amikor együtt fogyasztottuk el a menu d’amourt, mivel Robert Miller, az a gazember nem jött el, én viszont igen. Akárcsak akkor, Aurélie-t a karjaimba venném, de nem azért, hogy megvigasztaljam – átnyújtanám neki a rózsákat és a sötétkék dobozkát, kinyitná, meglepetten rám nézne, és akkor…

Kinyitottam az ajtót, aztán hátra is hőköltem, akkora volt a zsúfoltság. Minden, de tényleg minden szék foglalt volt. Vidám zsibongás, evőeszközök csörömpölése, poharak koccanása ütötte meg a fülemet. Döbbenten álltam. Nem erre számítottam.

Szent Bálint szerelmeseinek tényleg nem akadt jobb dolguk ilyenkor, mint hogy tovább eszegessenek és iszogassanak?

Az egyik hátsó asztalnál kiszúrtam Aurélie-t. Rám pillantott, és intett, mielőtt keresztülvergődött az asztalok között, hogy odajöjjön hozzám.

Amint kipirult arccal végre előttem állt, átnyújtottam neki a virágokat.

– Boldog Valentin-napot, gyönyörű szakácsnőm!

– Köszönöm, André, ez igazán kedves. – Mintha kissé kapkodva vette volna át, és tette is félre a csokrot. – El sem tudod képzelni, mi volt itt ma este! – Visszatűrt egy kibomlott hajtincset, és kimerülten felsóhajtott.

– Látom – mondtam. – Eltart még egy ideig, mire elszabadulhatsz innen. Miért vannak még mindig itt?

– Fogalmam sincs. Nemigen volt még részem ilyen ostromban – vonta meg a vállát. – Ráadásul egész este telefonálgattak asztalfoglalásért. Egyáltalán nem értem. A következő két hétre gyakorlatilag telt házunk van.

– Oh là là! – mondtam. – Mert annyira jól főzöl, chérie. Egyébként az én felolvasásom is remekül sikerült. Van egy…

– Nagyszerű – nem hangzott különösebben érdeklődőnek. – Később mindent részletesen elmesélsz, jó? – Ekkor újra megcsörrent a telefon. – Látod? Végig ez ment.

Elkerekedett szemmel, jelentőségteljesen nézett rám.

Suzette, a két pincérnő egyike a pulthoz lépett, majd felemelte a kagylót. Aztán izgatottan odaintette Aurélie-t.

– Ne haragudj – sóhajtott Aurélie, azzal otthagyott.

Néztem utána, amint a pulthoz lép, és kissé durcásan átveszi Suzette-től a kagylót. Váltott valakivel néhány szót, aztán igencsak meglepődött. Letette a telefont, majd visszajött hozzám. Lángvörös volt az arca, a szeme valahogy egészen valószerűtlenül csillogott, miközben ezt mondta:

– A Le Parisien egyik újságírója volt a vonalban.

– Micsoda? A Le Parisientől? Ilyenkor? Talán elment az eszük? Járt ma nálam a kiadóban egy fickó, feltett vagy ezer kérdést. Cikket akarnak írni rólam meg a regényemről. A szerkesztő az íróasztalánál, meg ilyenek. Persze említik a Le Temps des Cerises-t is, hisz benne van a könyvben. De azért várhattak volna vele holnapig. Mit akart egyáltalán?

Jóllehet hízelgőnek találtam a személyem iránt megnövekedett érdeklődést, az újságírói módszereket még kissé szoknom kellett, mit ne mondjak, mindez elég idegesítő. Ezek a sajtóhiénák nyilván azt képzelik, hogy mindenki elérhető éjjel-nappal.

– Nem, nem André, a telefonhívásnak nincs köze hozzád.

Aurélie egészen furcsán nézett rám, teljességgel megbabonázva, mintha látomása lenne – ugyanakkor az a különös érzésem támadt, hogy a következő pillanatban kitör belőle a lelkesedés. Izgatottan megragadta a kezemet, és felkiáltott:

– Valami egészen hihetetlen dolog történt, André!