Szerkesztő: Tiszlavicz Mária és Dr. Prónik Judit

Borító: Ambrús Renáta©

Korrektor: Pavlényiné Boza Anita

Szerzők: Szemán Zoltán, Eliza Beth, Early Moon, Nagy Sándor Ádám, Pádár-Csernus Vivien, Tiszlavicz Mária, Suba Zsolt, L.R. Kate, Dénes H.K., Anita Boza

Mű címe: A város árnyai (Urban Fantasy antológia)

Kiadás éve: 2025

A művek kitalált történetek, minden egybeesés a valósággal csupán a véletlen műve. A kötetben megtalálható adatok, következtetések, stb. nem feltétlenül igazodnak a témára vonatkozó jelenlegi hivatalos/tudományos álláspontokhoz!

A művekben e setlegesen megtalálható vélemények, megnyilatkozások kizárólag az aktuális szerző saját, személyes látáspontját képviselik, és nem tükrözik a NYUSZI alkotói csoport nézeteit!

A szerzők és/vagy a szerzők által hivatalosan megbízott kiadó a műveikkel kapcsolatos minden jogot fenntartanak! ©

Tartalom

Dénes H. K.: Az utolsó közös balhé

Eliza Beth: Sárkányok pedig nincsenek

L. R. Kate: Mirrorith

Anita Boza: Hóvihar

Nagy Sándor Ádám: Létevők

Suba Zsolt: Hosszú éjszaka

Pádár-Csernus Vivien: Álomvadászat

Early Moon: Mamónak mindig igaza van

Tiszlavicz Mária: Nem kaphatsz el

Szemán Zoltán: Nagyvárosi angyal

Az utcai lámpák sorra kigyúltak, ahogy leszállt az éj New Yorkra. A belváros csillogó kirakatú üzletei között lassan araszolt a járműforgalom. Időnként ideges, kurta dudálás, mentő- vagy rendőrautó szirénája visszhangzott a házak falai között. A kisebb boltok egymás után lehúzták rolóikat, a fáradt kereskedők megkönnyebbülten zártak be. Eltelt egy nap, ideje pihenni…

A könyvtár alacsony, jelentéktelennek tűnő épülete immár sötétbe burkolódzva lapult a felhőkarcolók közé bepréselt park közepén. Kicsiny zöld sziget a betontengerben. Csupán a bejárat üvegajtaján át szűrődött ki némi fény, ami halvány derengéssel borította be a közeli bokrokat.

Eleanor Twitty kedvelte az ilyen estéket. Az olvasók, dolgozók már hazamentek, és ilyenkor úgy érezte, övé az egész épület. Cseppet sem bánta, hogy egyedül sétál a félhomályba merült helyiség könyvekkel teli polcai között. Ahogy lépdelt, ujjai begyét végigfuttatta a vékonyabb-vastagabb kötetek gerincén.

„Ma melyikőtöket szeressem?” – kérdezte gondolatban.

Hirtelen mozdulatlanná dermedt. A könyv, amin éppen megpihent az ujja, szinte könyörgött, hogy őt olvassa el…

Eleanor elmosolyodott, és kivette a vékony kötetet a sorból. A címlap szerint egy fantasy antológiát tartott a kezében.

Letelepedett egy közeli asztalhoz, és felkapcsolta az apró olvasólámpát – kellemes sárgás fénnyel vonva be a kiválasztott könyvet. Még éppen csak kinyitotta, amikor kulcscsörgés, dobbanó léptek ütötték meg a fülét.

„Megjöttek a takarítók. Hallgathatom a porszívó zúgását!” – bosszankodott magában.

Felpattant, és a kiszemelt kötetet szorongatva besietett egy privát olvasószobába. Nagy lendülettel becsukta maga mögött az ajtót. Talán kicsit erősebben is, mint azt szerette volna.

Lehuppant a helyiség egyetlen asztala mellé állított kényelmes karosszékbe, fellapozta a könyvet. Belemerült az első történetbe, és pár másodperc múlva megszűnt körülötte a világ…

Dénes H. K.: Az utolsó közös balhé

Izomagy

Az első kávémat kortyolgatva abban szoktam reménykedni, hogy a napom nem lesz olyan, mint egy átlagos Windows frissítés. Este pedig hálát adok az őseimnek, ha megúsztam komolyabb probléma nélkül. A hétfő szokványosan indul, a teljesen törvényes megbízásaimmal foglalkozok nagyjából délelőtt tízig, aztán felhív Roxána, magához rendel a kocsmájába. Ő az összekötőnk, neki köszönhetjük az illegális munkáinkat.

Befejezem az aktuális kódsort, megjegyzéssel látom el és elmentem. A kényelmes házikabátomat öltönyre cserélem. A körszakállamat tegnap igazítottam meg, ma nem kell vele foglalkoznom. A hátközépig érő sötét hajamat törzsi szokás szerint egyetlen vastag fonatba rendezem, a végét széles rézgyűrűvel fogom össze. Az őseimbe vetett hiten túl ez az egyetlen, amihez még tartom magam annak ellenére, hogy elhagytam a népemet. Időnként hiányoznak, de ők nem akartak haladni a korral, én pedig nem akartam a múltban ragadni.

A kívül-belül graffitival összefirkált Csatornapatkány a szemétből újrahasznosított bútoraival nem igényelné tőlem az elegáns megjelenést, de mégiscsak egy hölggyel lesz találkozóm. A harcedzett, félork Roxánát a legtöbben aligha neveznék hölgynek, ám ők nem ismerik úgy, mint én. Három éve, ha itt maradtam volna vele ahelyett, hogy a nagyobb haszon reményében Tokióba költözök a csapattal, mostanra ki tudja, hol tartana a kapcsolatunk. Ám hiába tértem vissza, ami volt, elmúlt.

Épp sört csapol, amikor belépek. Odaköszönök, erre az egyik felszolgálót a pult mögé parancsolja, ő pedig elsiet a hátsó helyiségek felé. Kisvártatva egy dossziéval kerül elő, helyet foglal egy üres asztalnál. Leülök vele szemben.

– Holnapután estére van egy melóm – közli köszönés nélkül.

Felvonom a szemöldökömet.

– Rövid a határidő, képtelenség rendesen felkészülni.

– Valami együttállás miatt csak azon a napon jó.

– Nincs más, aki elvállalja?

– Csak neked van megfelelő varázslód.

Na, igen, Cingár hatalma és képességei párját ritkítják. Az életvitelét nézve szerintem nem teljesen épelméjű, de pontosan elvégzi a rábízott feladatokat, ezért becsülöm azt a kurafit. Az sem elhanyagolható tény, hogy miután Bostonból erre a kontinensre költöztem, ő segített eligazodnom a helyi viszonyok között, még Roxánának is bemutatott.

– Értem. Mit lehet tudni? – érdeklődök.

Válasz helyett odatolja elém a dossziét. Belenézek. A hely címe, az épület alaprajza, a biztonsági rendszer pontos leírása, a széf típusa meg egy csomó egyéb információ szerepel benne. A kamerák gnóm gyártmányúak, náluk elavult szemét, nálunk csúcstechnika. Ismerem a típust, nem lesz velük gond. Furcsa módon a mágikus védelemről egy szó sem esik.

– Hiányosak az adatok – nézek Roxánára.

– Ezért kell Cingár, és ezért kell holnapután este mennetek. Ja, és az átadás közvetlenül történik, engem ki kell hagynotok. A megbízó utasítása.

– Ez mit jelent?

– Erősen biztosított konvojt küldenek érte a teherkikötőbe. A részleteket csütörtök reggel közlik.

– Ez rosszul hangzik.

– Nagy kockázat, nagy nyereség – kacsint. – Van előleg.

– Összesen mennyit fizetnek?

Roxána egy szalvétára pofátlanul magas összeget ír, ebben az ő része már benne sincs. Felvonom a szemöldökömet. Az ár alapján kiemelten veszélyes feladat, viszont nagyon kell a pénz. Ezzel megdupláznám az öt éve gyűjtögetett megtakarításomat. A Gnóm Szövetségi Köztársaságból csempészett kvantum MI számítógép ára csillagászati. A gnómok államilag rasszisták, ezért legálisan csak negyvenéves vagy annál régebbi technikát lehet tőlük beszerezni. Amit én szeretnék, az viszonylag új. Utána egy félmágikus interfész kell a törpöktől, ahhoz hozzájutni könnyű, a saját céljaimra átalakítani majdnem lehetetlen. A hangsúly a majdnem szón van. Ha azzal elkészülök, a gnóm géppel rá tudok csatlakozni a tündék kristályhálózatára, onnantól a lehetőségeimnek csak a fantáziám és a nem túl szilárd erkölcsi tartásom szab határt.

– Te ismered a megbízót és minket is. Szerinted tényleg rendben lesz? – kérdezem.

– Látszólag minden frankó, de ismered az ilyen melókat – tárja szét a karját. – Ha úgy gondolnám, képtelenek vagytok megoldani, fel sem hívtalak volna.

Beleszippantok a levegőbe, Roxána körül nem terjeng hazugság bűze.

– Rendben. Elvállaljuk.

Ő csak bólint, és már megy is vissza a pult mögé. Magamhoz veszem a dossziét, kimegyek, beülök a kocsimba. Mielőtt indítanék, felhívom Cingárt:

– Holnapután estére van egy munkánk. Az információs mappát a főhadiszállásunkon hagyom.

– Mennyi a részem?

Percnyi csend következik, miután bemondom az összeget.

– Mi a szart kell csinálnom ezért?

Közlöm vele a részleteket.

– Király! – Lelkes vagy zsörtölődik, nehéz eldönteni.

– Vállalod vagy sem?

– Csini benne van?

– Még nem kérdeztem.

– Én benne vagyok.

– SMS-ben megírom, ha mehetsz a dossziéért. – Azzal leteszem.

Csini lakásához hajtok. Hiába csöngetek, nem nyit ajtót. A sütőben zöldséges hús készül, ide érzem. Előveszem a kulcscsomómat, beengedem magam. Az egyszerre konyhaként, étkezőként és nappaliként funkcionáló helyiségből üvegfallal leválasztott előtérbe lépek. Felakasztom a kabátomat, leveszem a cipőmet. A kedvesem dzsekije a helyén, a bakancsa sehol. Megint félig felöltözve rohant ki a kis kedvenceihez. A fejemet ingatom. Hiába beszélek neki, mindig ezt csinálja, pedig ő nem vérfarkas, hogy elkerülje a megfázás. Ha utána vinném a dzsekit, megsértődne, amiért beleütöm az orromat a dolgaiba. Biztosan azzal a tünde férfival van, akit még egyszer sem sikerült felkutatnom. Vajon kije lehet Csininek? Rokona? Barátja? Sosem kérdeztem, ő pedig nem mesélt róla.

A tálalószekrényekhez sétálok, poharakat veszek magamhoz, a konyhaszigetre teszem őket, majd az egyik fiókból dugóhúzót keresek elő. Az étel illatából kiindulva bort választok a készletből, felbontom, töltök mindkettőnknek. Leülök az egyik bárszékre, várok. A sütő épp kikapcsol, amikor Csini megérkezik a hátsó lépcső felől. Didereg, a szakadt farmer meg a vékony pulóver nem tartotta elég melegen. Odalépek hozzá, átölelem, végigdörgölöm a hátát, a karjait. Macskák és a tünde férfi ismerős szagát érzem rajta. Csini hozzám bújik, megcsókol, aztán eltávolodik tőlem, a borospohárért nyúl, belekortyol.

– Ebédelni készülök, maradsz? – kérdezi, közben lerakja az italát, majd kiveszi a tepsit a sütőből.

– Igen, de utána mennem kell. Holnapután estére munkánk van.

A homlokát ráncolja, tisztán látszik az arckifejezéséből a homlokpántja ellenére. A pánt takarja a klántetoválását, ez a mi szakmánkban teljesen érthető. Nem zavar, hogy titkolózik előttem, én sem traktálom őt a múltammal.

– Mióta vállalunk el bármit ilyen határidővel?

– Roxána szerint jó eséllyel rendben lesz minden, és rengeteget fizetnek.

– Cingár mit szólt hozzá?

– Ő benne van.

– Akkor én is – mondja, közben tányérokat vesz elő.

Evés közben a hivatalos munkámról kérdezget. Nem ért hozzá, de mindig figyel, és egyre többet jegyez meg. Lassan kitanulja a szakmámat – a gondolatra elmosolyodom. Ő is mesél a napjáról. Miután kiürülnek a poharak a tányérokkal egyetemben, Csini megkér, foglaljam össze a holnaputáni munka lényegét. Megteszem.

– Ötletes, szemétdomb közepére gyöngyöt rejteni. Tetszik! – Kíváncsiság illata lengi körül. – A széfet megoldom. – Rövid időre elhallgat, csak utána folytatja: – A megbízó kimondottan minket kért?

Felvonom a szemöldökömet.

– Honnan ez a kérdés?

– Kíváncsi vagyok. – Valamit titkol, érzem a szagán.

– Kérdezzük meg! – tárcsázok, és kihangosítom a készüléket. Roxána udvariatlan stílusban emlékeztet, hogy bizalmasan kezeli a kontaktjait, így minket is, ha pedig a megbízó név szerint kérte volna a csapatot, szóba sem áll vele.

Csini köré nyugtalanság illata sűrűsödik, míg az összekötőnket hallgatjuk.

– Visszaadjam a munkát? – kérdezem tőle, miután Roxána letette.

– Nem kell.

– Mi a baj? – Az arcát fürkészem.

– Családi gondok… – Legalább félig igazat mond.

– Tudok segíteni?

– Köszönöm, nem.

– Szólj, ha mégis!

Bólint, és újratölti a poharát.

– Számíthatsz rám – mondom, közben átnyúlok az asztalon, megsimogatom a borospohárral babráló ujjait. – Szeretlek!

Pír futja el hófehér arcát.

– Visszajössz éjszakára? – Hegyes füle mögé igazít egy hullámos szőke tincset. Az illata csábít.

– Mindenképp.

Hosszú percekig egymást nézzük, semmi kedvem menni, mégis muszáj, az adatok nem ellenőrzik le önmagukat. Kelletlenül indulok útnak.

Cingár

A város éjjel sem alszik, most mi sem. Leparkolunk a kiszuperált Lada Nivával. A közelben suhancok bandáznak. Dideregnek, majd’ lefagy a tökük, de játsszák a keményet, miközben körbeadják a spanglit meg a töményes üveget. Ketten orkok, a többi ember. Az egyik felénk pillant, tekintete a mellettem lépdelő emberi formában is kolosszus méretű vérfarkasra téved, gyorsan hátat fordít. Helyes.

Összehúzom magamon a kabátot. Még egy tömb és megérkezünk. Szokványos bérház. Izomagy beüti a kapukódot, a zár berregve enged.

Belépünk. Retkes lépcsőház, csupasz villanykörte, néhány csótány, legalább patkányok nincsenek. Az egyik ajtó mögött valami párocska veszekszik, üvegtörés, csörömpölés, a másik mögött csecsemő ordít, egy nő sír. Átlagos szerda este.

Felérünk a harmadikra, balra a második ajtó a miénk. Izomagy az órájára néz, aztán rám, én jövök. Ha jól sejtem, elmúlt éjfél, teljes az együttállás, most már van esélyem megvizsgálni a mágikus védelmet.

Kezdésnek megteszi egy müzliszelet. Előkeresem a praktikusan nagy méretű oldaltáskámból, kibontom, két harapással eltüntetem, a csomagolást a kabátzsebembe tuszkolom. A táska párnázott rekeszéből kiveszem a tenyérnyinél alig nagyobb sámándobomat, az oldalához erősített szíjjal a jobb kézfejemre csatolom. Gyors, rövid ritmust játszok, a hangok visszaverődnek az ajtót határoló bűbájról. Közepes tempóval folytatom, a szellemtársam, Hold jelenik meg a vállamon.

– Mérjük fel a terepet! – szólok oda neki. A többiek felénk se néznek, megszokták, hogy látszólag magamban beszélek.

Újabb koppanások a feszített bőrön, a pulzusom megugrik, a szemem fennakad. Azt látom, amit a hollószellem lát, egymásra rétegelt védő-, tiltó- és jelzővarázslatokat. Király! Újabb két koppanás, megint a saját fejemből nézek ki.

– Mi a helyzet? – fordul felém Csini. Lombzöld szeme a félhomályban úgy világít, mint macskáé a reflektorfényben.

– Két energiaital és három tábla csoki. Talán.

– ’Szameg! – szalad ki Izomagy száján. A tünde szépség a homlokát ráncolja válasz helyett. Nem boldog, én sem.

Sietek. A táskából előkotrom a cuccokat. Kicsomagolom az első csokit, harapok, alig rágok, nyelek. Második. Harmadik. A szám ragad. Kibontom a tutti-frutti ízű szörnyűséget. Leöntöm a torkomon. Egyik. Másik. A gyomrom háborog, émelygek.

A szemetet elpakolom, sosem hagyok magam után nyomokat.

– Közelebb! – utasítom a többieket. Engedelmeskednek.

Gyors tempójú, bonyolult ütemet játszok. Ujjaimon át az energiám belefolyik a dobba, varázslat fogan. Megszédülök.

Koncentrálj!

Homlokomon gyöngyözik a veríték, gerincem mentén átnedvesedik a póló. Az utolsó koppanás is pont úgy és akkor hangzik el, ahogy kell. Villanás, rövid utazás a dimenziók közti ürességben, aztán megérkezünk. A szoba sötét. Ha jól határoztam meg a helyet, közvetlen mögöttünk van a bejárati ajtó. A hangokból ítélve valamelyik társam a táskájában matat. Izomagy zseblámpát kapcsol, én közben köhögök és fuldoklok felváltva. Csini aggódva fordul felém. Amíg összeszedem magam, a farkas elintézi a riasztót, a kamerákat meg a többit.

– Minden rendben – hazudom. Zsebkendőt veszek elő, beletörlöm a tenyerem, meg se kell néznem, így is tudom, hogy véres. Nem ez az első eset. Egy hónap múlva harminc leszek, bőven többet éltem, mint bárki hitte volna.

Az alaprajz szerint az egyetlen innen nyíló ajtó a mosdóba vezet, Izomagy ellenőrzi. A kopár szoba-konyha ablakait fémlapokkal zárták le. A helyiségben sem bútorok, sem konyhapult, csak biztonsági kütyük meg egy konzol. Közepén böhöm széf, Csini odalép, előveszi a felszerelését, hümmög, babrál. A hatékonysága szexi, na, meg az alakja is, bár pufidzsekiben és mackóalsóban kevés látszik belőle. Rég volt, de pontosan emlékszem, milyen pucéran. Elmosolyodok. Hosszú percekig nosztalgiázok, aztán nyílik a páncélszekrény. Lapos papírdobozka kerül elő belőle, más nincs ott. Amikor a tünde leemelné a tetejét, Izomagy odaszól neki:

– Ne!

– De! Nem kell újabb Tokió! – Csini halk hangjában indulat feszül.

Igaza van. Ha ott megnéztük volna, mi van a csomagban, nem kellett volna elmenekülnünk az országból. Hallgatok. Nélkülem is le tudják ezt rendezni.

– Ezt meddig fogod még az orrom alá dörgölni? – morogja a farkas.

– Valószínűleg életed végéig. Szerettem azt a lakást!

Ja, én is szerettem, kényelmes volt az ágy… amíg fel nem robbantották az egész kócerájt, mert az akkori megbízónk azt hitte, átvertük a szajréval.

– Csinálj, amit akarsz! – hagyja rá a nagydarab.

Csini felnyitja, kivesz belőle valami apróságot, forgatja, nézegeti.

– Érme, rézötvözet, első század. Az írás rendben van, a másik oldal mintája szokatlan, keleti sárkányt ábrázol. Vagy nagyon ritka, vagy hamis. Ötszáznál alig ér többet. Ezért jöttünk?

Meghökkenek, az említett összeg épp csak kifutja a negyedéves lakbéremet.

– A megbízó nem mondta, mi van a dobozban, csak azt, ne nyissuk ki – közli Izomagy.

– Remek! – fújtat Csini.

– Más nincs itt – mutat körbe a farkas –, muszáj ennek lennie.

– Az csak nekem furcsa, hogy ennyire védenek egy ilyen ócskaságot?

– Cingár, nézz rá!

– Oké, főnök!

Újabb müzliszelet, újabb koppanások, a köhögés most elmarad.

– Enyhén mágikus, semmi extra. Tippre szerencsetalizmán, a piacon tucatjával kapni.

Izomagy felvonja a szemöldökét.

– Mindegy, ha ez kell a megbízónak, ez kell, nem a mi dolgunk – dönti el. – Menni fog visszafelé? – bök fejével az ajtó irányába.

– Ja – bólintok.

Leerőltetem az újabb adagot. Rohadt csokoládé! Hiába a leküldött lötty, az édes massza a torkomban ragad. Ha nem okádom el magam, szerencsénk van. Belekezdek az ütembe, a varázslat lassan szövődik. Patakokban szakad rólam a víz, reszketek. Fél örökkévalósággal később az utolsó hang is a helyére kerül. Villanás, utazás. Még látom, ahogy az arcom felé közeledik a lépcsőház padlója. Filmszakadás.

Csini

Két év után ismét itt fekszik az ágyamban, csak az ok ez alkalommal egyáltalán nem örömteli. Mondjuk, a tokiói hónap után egyszer sem jöttünk össze. Cingár már csak ilyen, nem bírja sem a kötöttséget, sem a hosszútávú kapcsolatokat. Rejtély, miért tart ki a banda mellett. Nézem, ahogy alszik. Ritkán, felszínesen lélegzik, gyenge szívverését épp csak hallom. Az arca beesett, járomcsontja majd’ átszúrja vékony bőrét. Régebben vastagon, széles sávban használt fekete szemceruzát, hogy úgy tűnjön, divatból ennyire sápadt. Mostanra a szeme körüli sötét folt helyettesíti a festéket. Fél éve kezdte borotválni a fejét, azt mondta, idegesíti a lobonc, de szerintem csak elkezdett kopaszodni. Még egy átlagos emberöltő felét sem élte le, ennek ellenére úgy néz ki, mintha vénséges vén lenne. Én mégis látom benne azt, aki lehetne, aki lehetett volna, az életerős, fiatal férfit.

Kár érte.

Nem véletlenül nincs az emberek közt nagy hatalmú varázshasználó. Akik tehetséggel születnek, azokra a megfelelő akupunktúrás pontokon gátló vagy korlátozó tetoválás kerül még tinédzser koruk előtt. Rajta miért nincs ilyen, nem tudom.

Felsóhajtok. Jobb, ha megyek reggelit készíteni, feldúlt lesz, ha ébredéskor itt talál.

A sült szalonna a tányéron, a tükörtojás épp elkészül, amikor belép.

– Jó kis buli volt az éjjel, ájulásig nyomtuk – vigyorog.

– Vissza kellene vonulnod.

– Az öregek otthona nem menő – grimaszol.

– Gondoskodok rólad, ha engeded!

Összevonja a szemöldökét, szóra nyitja a száját, végül inkább leül az asztalhoz, enni kezd.

– A mottóm: élj gyorsan, szeress szenvedélyesen, halj meg fiatalon! – közli két falat között.

– Ezt plagizáltad.

– Ja, de Janisnek igaza volt.

Most rajtam a sor, hogy visszanyeljem a mondandómat, felesleges veszekednünk, amúgy sem vezet sehova. Eddig sem vezetett. Egy időben Izomagy is próbált hatni rá, aztán ráhagyta.

– Tripla kávé tej és cukor nélkül, igaz? – kérdezem, pedig pontosan emlékszem, hogyan szereti.

Bólint. Lefőzöm, kitöltöm, lerakom elé. Befejezi az evést, a bögre is kiürül. Egymást nézzük, bárcsak tudnám, mire gondol. A közénk sűrűsödő csönd irritál, megköszörülöm a torkomat.

– Mondd csak – kezdek bele –, mit gondolsz a tegnapi varázslatokról?

– Tippre két mágus és egy sámán műve. Tündék, bár a sámán lehetett akár farkas is.

– Biztosan nem emberek voltak?

– Tucatnyian együtt sem lettek volna képesek rá.

– Te akkor miért…? – folytatnám, de hamarabb válaszol:

– Elittam az előleget.

Amíg összeszedem a használt edényeket és telepakolom a mosogatógépet, nem nézek rá. Hallom, ahogy széklábak csúsznak a kövön, majd koppanva megállnak. Egymáshoz dörzsölődő nadrágszárak, csoszogás, Cingár léptei az előtér felé távolodnak. Ruhasurrogás, cipzár zárul, cipőtalp dobban, ajtó nyílik, mindjárt távozik.

– A díleredhez vagy valamelyik fizetett barátnődhöz visz az utad?

– Izomagy még lóg a maradékkal, szóval csak haza. Este gyere el Roxihoz, oké? Beszélnünk kell. – Nem várja meg a válaszomat, behúzza maga mögött az ajtót.

Beszélnünk kell? Nem dumálnunk? Semmi fussunk össze lazulni? A homlokomat ráncolom. Bármit akar, ez rosszul hangzik. Jobb, ha estig elterelem a figyelmemet.

A konyhában rend, ideje a macskákat etetni. Fogok egy szatyrot, telepakolom eledellel, lesétálok a ház mögötti sikátorba. A hálószoba mellől nyíló rejtett lépcsőházat használom. Amikor lakást választottam, ez az alaprajzon nem szereplő hátsó lépcső győzött meg. Mindig jól jön egy menekülőút.

– Cicc! Ci-cicc! Reggeli! – Néhány cicó nyávogva bújik elő a konténerek mögül, a többi majd a konzervnyitás hangjára jön, mint mindig.

Sorban lerakom a kibontott dobozokat, aztán a falig hátrálok. Cigit veszek elő a farmerem zsebéből, rágyújtok. Ma már nem ez az első. Le kellene szoknom, helyette mélyen beszívom a füstöt. Pedig most két hétig bírtam nélküle, egészen tegnap hajnalig.

Összehúzom magamon a kardigánt. Ha télen csak rövid időre megyek ki, sose veszek fel kabátot. Gyerekkoromból maradt meg ez a szokás. A bátyámmal akkoriban mindenből versenyt űztünk. Ki tud tovább a víz alatt maradni, ki tud több párolt borsót enni, ki tud magasabbra mászni az évezredes tölgyfán, ki tud tovább kint maradni a hidegben, és a többi. Mire felnőttünk, már csak tréfaságból, megszokásból versengtünk. Ő fiatal férfiként magát akarta legyőzni, újabb és újabb csúcsokat elérni, egyre feljebb, egyre messzebbre, egyre gyorsabban. Merészen és felelőtlenül hajszolta a sikert, mindig bizonyítani akart. Bárcsak hallgatott volna rám! Talán akkor nincs az az ostoba baleset.

A halála után nem volt maradásom. Távozásom előtt atyám többször kijelentette, úgyis hazatérek, ha benő a fejem lágya és túl vagyok a lázadó korszakomon, de addig ne számítsak a támogatására, nem finanszírozza a rebellis életvitelemet. Milyen jó, hogy nélküle is boldogulok.

A cigit elnyomom a csupasz téglafalon, aztán a csikket belepöccintem az egyik szemetesbe.

– Vren! Gyere elő! – kiáltom el magam.

A sötét öltönyös, nyurga tünde úgy kerül elő a semmiből, mintha varázslat lenne, pedig csak nagyon gyors.

– Üdvözlöm, kisasszony! Miben állhatok a szolgálatára? – hajol meg felém.

– Az atyám hamarabb tudott az új munkámról, mint én.

– Ha ön mondja, biztosan úgy van.

– Szerinted ez hogyan lehetséges?

– Hiba lenne találgatnom. – Nem néz rám, a pulzusa kissé megemelkedik.

– Én mégis arra kérlek.

– Sajnálom, kisasszony, nem tehetem. – Lesüti a szemét, köhint párat, aztán a macskákat figyeli.

Atyám időről időre jelezte, jó néven venné a hazatérésemet, de amúgy nem avatkozott az ügyeimbe. Ennek a békés életnek két feltétele volt, az egyik Vren jelenléte, a másik a diszkréció. Most mi változott? Van ennek bármi köze a sötét tünde küldöttséghez? Egy hete érkeztek, teli van velük a sajtó. A vezetőjük anyai ágon távoli rokonunk, mellesleg a két család kapcsolata tradicionálisan katasztrofális.

– Jó atyám miért kérte nyomatékosan, hogy a tegnapi munkában ne vegyek részt?

– Erről nincs tudomásom, csak átadtam az üzenetet. De fel kell hívnom a kisasszony figyelmét, családon belül köztudott, ön az esetek legalább háromnegyedében hajlamos ellent mondani az atyjának. – Ismét felém fordítja a tekintetét.

– Lehet, pont az ellenkezőjét akarta elérni?

– Ez is egy opció, ám biztosan nem tudhatom. – A hangja őszintén cseng, a szívverése szabályos.

– Világos.

– Nem kell aggódnia, vigyázok önre.

– Bajban vagyok? – A szemébe nézek, ő elkapja a tekintetét, de a pulzusa változatlan marad, amikor válaszol:

– Nem jobban, mint eddig.

– Nagylány vagyok, tudok magamra vigyázni.

– Kötelességem…

– Tudom, tudom. Köszönöm! Elmehetsz! – szakítom félbe a mondandóját.

Vren meghajol, aztán elillan.

Az éhes macskahad még lakmározik, de Vörös már befejezte. Odajön, hálásan a lábamhoz dörgölőzik, leguggolok hozzá, simogatni kezdem. Dorombol.

Cingár

Orgonaillat vesz körül, valahol szalonna sül. Ez tutira nem az én kéglim, annak szaga van. Pontosabban bűze. Kinyitom a szemem, körbenézek. A szoba színes, világos, rendezett. A ruhainason hagyott göncökből rájövök, Csininél vagyok. Bár itt lenne mellettem! Mondjuk, nem tudom, mit kezdenék vele. Oké, ötletem épp lenne, sajnos erőm az aligha. A tegnapi hókuszpókusz alatt nagyjából egy évet öregedtem. Mondjuk, lehetett volna kevesebb is, na, mindegy. Persze még mindig jobb, mint napi tizennégy óra a szalag mellett éhbérért. Az is csak lopná az életemet. Ez legalább kísérletnek jó volt, pénz is lesz, mi kell még?

Erőt veszek magamon, kikászálódok a paplan alól. Szerencsére ruhástól aludtam. Utáltam volna, ha pucéran lát, másképp nézek ki, mint két éve. Az éjjeliszekrényről felveszem a dobomat. A táskámat keresem, benézek az ágy alá. Fél pár zoknit találok, férfi méret. Nem lep meg. Tovább kutatok. Végül az ajtónál találom meg, felveszem. Kilépek a szobából, a konyhaszigeten kaja vár, a hegyi beszéd elmarad. Hallgat, pedig pipa, amiért eldorbézoltam az előleget. Mi mást csinálhattam volna? A sírba nem vihetem magammal. Na, mindegy, jobb, ha megyek.

Az utcán előveszem a mobilomat, tárcsázok.

– Az átadás? – kérdezem köszönés helyett.

– Este lesz – szól bele Izomagy.

– Menjek?

– Pihenj!

– Vigyél magaddal valakit, gebasz lehet.

– Mire alapozod?

– Azok a védővarázslatok, a helyszín, az érme, a melóért beígért összeg, valami bűzlik.

– Csapda? Átverés?

– Passz.

– Magammal viszem Loncsost és Szürkebundát.

A két felbérelhető nehézfiú említése megnyugtat.

– Előtte eljönnél Roxihoz? Beszélnünk kell – váltok témát.

– Hétre ott vagyok. – Azzal kinyomja.

Negyedóra alatt a metróállomáson vagyok, a szerelvényre sem kell sokat várnom. Az utolsó kocsiba szállok, embereknek és orkoknak csak oda szabad. Legalább már nem vagyunk rabszolgák. Papíron.

Épp csak felférek. Olajos hering módjára zsúfolódunk össze a fémdobozban. A szag is hasonló. Kétszer kell átszállnom, mire megérkezek. A környék akár egy oszló tetem. Minden rohad, új életet lehelni belé se’ pénz, se’ akarat. Gyorsítok, az utca nem életbiztosítás. A tömb, ahol a lakásom van, pont olyan koszfészek, mint a tegnapi bérház. Röhej, az évek alatt összekeresett pénzemből megvehetném akár ezt és a szomszéd épületet is, mégsem költözhetek ennél jobb környékre.

Mert ember vagyok.

A kéglim az alagsorban van. Tágas, de nincs ablaka. Legalább megúsztam a függönyvásárlást. Lehetne komfortosabb is ez a lomokkal berendezett szoba-konyha, de akkor látványosan költekeznem kellett volna. Errefelé, ha nem vagy bandafőnök, tilos kérkedni a lóvéval, mert kirabolnak, utána kibeleznek. Vagy fordítva. Szerencsére mindig találok kreatív módot, hogy elverjem a vagyonomat.

Kifulladva zárom be magam mögött az ajtót. Villanyt kapcsolok, a csupasz körte pislákol. Cipőt, kabátot leveszem. A szemetet kirámolom a táskámból meg a zsebeimből, a fele a linóleumra potyog, tele a kuka. Nem érdekel. Majd holnap kiviszem. A szomszéd megint káposztát főz, fantasztikus ez a szellőzőrendszer. Lerogyok a kanapéra. Hiányzik Csini. Estig horpasztok egyet, remélem, róla álmodok. Ébresztőt állítok be, mielőtt kidőlök.

Ordibálással vegyes csörömpölés riaszt. Megnézem a mobilt, lett volna még harminc percem. Na, mindegy. Lezuhanyzok. Ha illatosabb nem is, legalább tiszta leszek. Mondjuk, Roxinál vágni lehet a füstöt, a ruhám káposztaszaga nem oszt, nem szoroz. Az a késdobáló olyan, mint valami víznyelő akna, mindenhonnan oda gyűlik össze a város mocska. Területhatáron van, bárki betérhet, igaz, Csinin kívül kevés tünde jár oda. A rossz híre ellenére nyugis hely, leginkább a pult alatti fegyverarzenál miatt.

Az éjjeliszekrényem titkos rekeszéből kiveszek egy dobozkát meg egy kulcsot. Ezeket egyéb cuccok társaságában a táskámba rámolom, aztán indulok. Félórányi metrózás után háromnegyed hétkor érek oda. Kérek két sört, majd beülök a legtávolabbi boxba. Izomagy pontos, mint mindig. Elegáns öltönyében, szövetkabátjában elüt a hely lepukkant esztétikájától. Elé tolom az egyik korsót.

– Keresned kell egy új varázslót.

– Oké.

A kocsmázásaink általában ennél vidámabbak, de mindegy, ez most egy ilyen alkalom. Egy hónap múlva lenne hét éve, hogy társultunk. A harmadik, időnként negyedik tag sokáig csak beugrós volt, aztán négy éve és húsz napja megjelent Csini. Eh, a régi szép idők!

Csendben iszunk, a fele is elfogy, mire újra megszólalok:

– Ez a tiéd. – Előkotrom a dobozkát, átadom.

Felnyitja, értetlenül néz rám.

– Tünde eljegyzési fülbevalópár, antik, egy vagyonba került. Utálnám, ha pocsékba menne – válaszolok a fel nem tett kérdésre. – Az egyik neked járna, de a te kerek füledhez nem passzol, inkább csináltass magadnak gyűrűt vagy amit nálatok szoktak.

Az arany karikára néz, amelyet a bal gyűrűsujjamon hordok. Mintája hasonlít a Csininek szánt fülbevaló díszítésére. Megvonom a vállam, ez nem rá tartozik.

– Hogy jöttél rá?

– A vak is láthatja – mondom, mert azt mégsem közölhetem, Hold szemén keresztül hébe-hóba ránézek Csinire.

– Elnézést, azt hittem, diszkrétek vagyunk. – Lesüti a szemét.

– Nem gond – legyintek. – Várd meg, amíg elpatkolok. Kedvellek, de nem annyira, hogy végignézzem az esküvőtöket. – Csak hallgat, folytatom: – Csini apja nagyhatalmú rohadék. Légy vele óvatos!

– Ismered a családját? – kapja fel a tekintetét az asztallapról.

– Egyszer elfelejtette idejében felvenni a homlokpántját, láttam a tetoválását.

– Előtted levette? – A szeme kerekedik.

– Csak szerencsém volt – vonom meg a vállam. Földön fekvőt nem rugdosok. Közelebb intem magamhoz, ő szinte áthajol az asztalon, csak utána folytatom: – Mágikus, a színe holdezüst.

– ’Szameg! – zöttyen vissza a helyére. Egy húzóra leküldi a maradék sört. – A királyi család?! – hápogja. Aztán észbe kap, körbekémlel, szerencsére ránk sem hederítenek. – Beszéltetek erről? – súgja.

Megrázom a fejem.

– Megtarthatod. – Tolja elém az ékszerdobozt.

– Ne legyél már beszari!

Az öltöny megfeszül rajta, ha így folytatja, átalakul. Roxi meg szitává lövi a seggünket. Dühkezelési problémákkal küzdő barátom vesz jó pár mély levegőt, lenyugszik.

– Ezért nem kérted meg? – faggat.

Nemet intek.

– Nézz rám! – mutatok végig magamon – Szerintem a válasz egyértelmű.

– Szerintem meg az egyértelmű, hogy őrült vagy.

– Meglehet – vigyorodom el.

– Mennem kell – áll fel az asztaltól. Egy darabig nézi a dobozkát, aztán zsebre vágja. Helyes.

Miután távozik, megeszek két müzliszeletet. Sörre kimondottan pocsék. Réztálkát, dohányos szelencét, gyufát, a dobomat és egy keskeny pengéjű tőrt pakolok az asztalra. A tálkába finomra vágott dohányt halmozok, meggyújtom. Amikor lángra kap, megvágom a jobb tenyeremet, vért csepegtetek a tűzbe. A felszálló füstöt a másik kezemmel az arcom felé legyezem. Rövid ütemet játszok a dobon. Megjelenik Hold.

– Kövesd, vigyázz rá! – utasítom.

Tovább legyezem a tüzet, hogy siettessem az égést. Miután kialszik, bal mutatóujjamat a hamuba mártom. Függőleges vonalat rajzolok az egyik, majd a másik szemhéjamra. Most már ha akarom, látom, amit Hold lát. Sebtapaszt ragasztok a tenyeremre, utána elrámolok. Remélem, a reszketés alábbhagy, mire Csini ideér.

Csini

Kifestem magam, beszárítom a frizurámat, háromszor átöltözök, mire az idegtől ráhagyom. Lemosom a sminket, kifésülöm a hajamat és copfba kötöm. Roxihoz a motoros szerelésem is jó lesz, nem bálba megyek. Sosem lehet tudni alapon felkapom a munkában használt hátizsákomat, aztán indulok. Valamivel kilenc előtt érek oda. A neon pink Kawasaki Ninjával a bár mögött parkolok le. Kisvártatva Vren is befut a fekete Hondáján.

– Vigyázz a barátnőmre! – kacsintok a srácra, azzal belépek a hátsó ajtón.

Cingárt az egyik boxban találom meg, pocsékul fest. Lehuppanok vele szemben.

– Ez hanyadik? – bökök az előtte lévő üres korsóra.

– Elhiszed, ha azt mondom, az első? – vigyorog.

Megrázom a fejem.

– Nem tűnsz szomjasnak.

Felnevet.

– Örülök, hogy itt vagy. – Elmosolyodik. Hiányzott a mosolya.

– Te hívtál.

– Mindig jössz, ha hívlak?

– Talán.

– Megteszi.

Hosszú percekig nézzük egymást, most egészen olyan, mint régen, aztán folytatja:

– Eddig a kapcsolatunkat kevés személyes információ terhelte, most mégis szeretném, ha ismernél. Radovan Bartos vagyok, igazán örvendek – nyújtja felém a kezét.

Miért most? Két éve engedtem, hogy meglássa a tetoválásomat, de nem kérdezett és nem is nyílt meg. Úgy tett, mintha semmi sem történt volna.

– Tudod, ki vagyok – nézek a szemébe –, részemről a szerencse – szorítom meg a felém nyújtott kezet. Hüvelykujjával megcirógatja a kézfejemet, csak azután enged el.

– Szeretnék neked mutatni valamit. – Azzal feláll.

Elindul, követem. A raktár ajtajánál megáll, kulcsot vesz elő, kinyitja, majd belép. Megtorpanok, a pult mögött tornyosuló félorkra nézek, aztán vissza Cingárra.

– Nincs gond. Gyere! – int felém, közben villanyt kapcsol.

Utána sietek. Ő belülre rakja a kulcsot, elfordítja a zárban, de nem veszi ki.

– Hogy ne zavarjanak – teszi hozzá.

Mit keresünk itt? – A homlokomat ráncolom. Cingár a helyiség végébe megy, egy félig üres polcos szekrény oldalán kapcsolót nyom be, erre a bútor félrecsúszik a fal mentén. A feltáruló résen ő oldalazva épp befér. Követem a példáját. A kicsi, zsúfolt helyiséget egyetlen mennyezetről lógó csupasz körte világítja meg. A padlón itt is, ott is könyvek, papírok állnak toronyban. Egy széken, egy asztalon és egy teleírt táblán kívül más berendezés nincs. Hogy a pokolba tuszkolták ezeket be ide? Itt szerelhették össze, annak van értelme.

– Hol vagyunk? – kérdezem.

– Ez az én birodalmam – mutat körbe. – A dolgozószobám. Annyi mindent szeretnék mesélni. Hol is kezdjem? – hadarja. Ilyen izgatottnak még sohasem láttam. – Ez itt a családom hagyatéka és az én életem munkája. A felszabadításunk óta dolgozunk rajta, és…

– Száznyolcvan éve még nem is állt itt a Csatornapatkány – vágok közbe.

– Én költöztettem át ide a cuccokat – mosolyog.

– Miért?

– Biztonságos hely kellett.

– Világos.

Szóval ezért volt ennyit Roxinál? Nem a pia, nem a nők, nem a drog miatt? Ezért volt mindig fáradt?

– Még nem jutottam a kutatás végére, és gyanítom, már nem is fogok. – Elhallgat, aztán kelletlenül szólal meg újra: – Úgy terveztem, nekem is lesz családom, lesz, aki folytatja, de… – A bal kezén lévő gyűrűre néz. Tokió után kezdte hordani. Miért?

Kényelmetlen csend telepszik közénk, a tekintetét keresem, ő a padlót bámulja, a szívverése szapora. Megköszörüli a torkát, majd folytatja:

– Mindegy, másképp alakult. A lényeg az, hogy a mágikus tetoválásokkal tartják az embereket a társadalom alján. Bebizonyítottam! Érted? – mutat az ábrákkal és számításokkal teli táblára. – Lehetne másképp, lehetne hosszú életünk, varázsolhatnánk szabadon. De eltitkolják, mert nagyobb lenne a hatalmunk, mint nekik. Nézd! – Kirántja a pólóját a nadrág derekából, az alját a nyakáig húzza. A bordakosara alatt középen tenyérnyi méretű, körkörös minta díszeleg.

– Működik! Sajnos későn jöttem rá, még nem is tökéletes. Viszont aki utánam jön, neki könnyebb lesz, ő biztosan megoldja. – Elengedi a pólót, a szemében tűz ég.

Nem tudom, mit vár tőlem.

– Rád hagyom – mutat a kutatási anyagok felé –, mostantól a tiéd.

– Mihez kezdjek vele?

– Kitalálod, bízom benned – cirógatja meg az arcomat, a tekintetéből szeretet árad felém.

– Nem! Felhagysz a varázslással, több időd marad és befejezed!

– Varázslás nélkül nem tudom bizonyítani az elméleteimet. Különben is, az a pár hónap nem oszt, nem szoroz.

– De! A semminél az sokkal több! Megoldjuk. Ezt majd átadod, ha már muszáj! – Szorít a mellkasom, a torkomban gombóc, alig kapok levegőt.

– Rendben.

Sírással küzdök, ő átkarol, magához szorít, a hátamat simogatja. Mély levegőt veszek. Ez nem a vég. Valahogy több időt nyerünk, valamit kitalálunk. Talán csoda történik. Ez nem a vég. Lélegezz, csak lélegezz! Lassan megnyugszok, belesimulok az ölelésébe. Olyan jó így, azt sem bánom, hogy káposztaszaga van. Túl hamar távolodik el tőlem, feljebb tolja a fejpántomat, csókot lehel a homlokomra, majd elenged.

– Menjünk, mielőtt Roxi ránk töri az ajtót egy rekesz sörért – mosolyog.

Visszaigazítom a homlokpántot, azzal elindulok kifelé. Most ő követ engem. Visszazárja a járatot, az ajtó felé lép, közben megfeszül a gerince és fennakad a szeme.

– Izomagy bajban van. Egy csapat ide jön, menj! – szólal meg nagy sokára.

Előveszi a dobot, felcsatolja, játszani kezd. Ebből baj lesz, nem evett előtte.

– Hol a szőlőcukor? – kérdezem, közben nyitom a táskáját.

– Belső zseb.

Kiveszem a zacskót, feltépem, belemarkolok, a pasztillákat a szájába tömöm. Ő engedelmesen rág és nyel. Visszateszem a csomagot a helyére.

– Fuss! – mondja, amikor újra tud beszélni. – Én megleszek.

A szíve szabálytalanul ver, úszik a verejtékben, nem hiszek neki.

– Nem tudsz nekem segíteni!

– Neki tudok?

– Teherkikötő.

– Visszajövök! – lépnék kifelé, amikor puffanást hallok. Megfordulok.

Cingár a padlón fekszik, vérzik. A pokolba! Odaugrok, megvizsgálom, a vállán lőtt seb, nincs eszméleténél. Honnan jött a lövés? Az ajtó zárva, a helyiségnek nincs ablaka. Bárhogy történt, most nem az a fontos. Kirohanok, menet közben odakiáltok Roxinak:

– Lerohanják a helyet!

Nem várom meg, mit válaszol, a hátsó udvarig meg sem állok.

– Vren! A raktárban lőtt sebbel fekszik valaki, aki fontos nekem. Mentsd meg! Vidd biztonságba!

– Elnézést, kisasszony, de… – A lámpafénybe előlépő alak tiltakozna, én közbevágok:

– Nem szeretnélek kényszeríteni!

A mágikus tetoválásommal a hűségjelén keresztül képes lennék rá, de ha már egyszer nekem ajándékozta az életét, ennél jobbat érdemel.

– Önnel mi lesz?

– Mennem kell! A kék házban találkozunk. – Az a csapat főhadiszállása, számtalanszor követett már oda.

Bólint, aztán a csomagtartó dobozból kiveszi az elsősegélykészletet és berohan. Felpattanok a motoromra, gázt adok. Tartok tőle, bárhogy is száguldok, nem érek oda időben.

Cingár

Csini jól viseli a dolgokat. Csak kicsit akad ki, de hamar összeszedi magát. Kifelé indulunk, amikor megérzem a rántást, ahogy Hold megfeszíti a köztünk lévő köteléket. Baj van. Az ő szemével nézem az eseményeket: Izomagy és a két nehézfiú szemben tucatnyinál több tündével. A farkasokon feszül a ruha, át fognak változni.

Az egyik közelben parkoló jajzöld Hummerből valaki odakiált a tünde csapatnak:

– A kocsmához! Hívjatok erősítést! – Öten bepattannak az egyik járműbe, gázt adnak. – Ti meg intézzétek el ezt a hármat! – szól a pasas a többiekhez, azzal az ő kocsija is elhajt.

Eközben egy távolról érkező lövés leteríti az egyik hústornyot. Mesterlövész, ezüstgolyóval. Király! Izomagy mégsem vált alakot, előveszi a fegyverét, és egy konténer mögé ugrik. Holddal feljebb emelkedünk, úgy pásztázzuk a terepet. Lentről lövések hallatszanak.

Csini szőlőcukrot töm a számba. Utálom az ízét. Rágok, nyelek.

Távolabb sötét ruhás alak egy konténertorony tetején. Megvan! Hold közvetítésével kábító varázslatot juttatok célba. A holló zuhanó repülésben a fickó fejére koppint, az elterül. Eddig jó. Tovább!

Vissza a többiekhez. A másik farkas megsebesült, négy tünde halott. Izomagy kitart. Valaki a hátába lopakodott, nem fogja észrevenni. Pajzsvarázslatot szövök. A francba! Szétesik. Rohadt tünde mágusok! Nincs időnk! Holddal Izomagy és a támadó közé repülünk.

Fegyverdörrenés.

A golyó mélyen a vállamba fúródik. Kettéhasadok, szétrobbanok, tollak hullanak a semmibe. A szilánkosra tört lelkem csonka, a fantomfájdalom sokkol.

Filmszakadás.

Kiáltások, lövések, detonáció.

Lassan térek magamhoz. Csoda, hogy élek. A tünde szépfiú, Csini utánfutója, épp befejezi a sebem kötözését. Ha jól értelmezem a helyzetet, kisebb műtétet hajtott végre, amíg eszméletlen voltam. Szerencsémre nem Csini látott el, akkor kaptam volna egy sebtapaszt meg két gyógypuszit a homlokomra, ha be nem ájul hamarabb. Szeretem a csajt, de ápolónőnek pocsék.

– Köszönöm! – nyögöm.

Ő csak biccent.

– Mi a helyzet? – tudakolom.

– Megtámadták a helyet. A hangokból ítélve egy nagyobb csapat. Fel tud állni?

Megmozgatom a tagjaimat. Hold elvesztésének visszhangja minden porcikámban kínt okoz. A lelkemről már ne is beszéljünk. A vállammal ellentétben ezen a morfium sem segít.

– Talán, de megleszek. Te inkább menj Csini után a teherkikötőbe!

– Negatív. Más a parancsom.

– Hát jó. – Egy fanatikussal kár vitatkozni. – Mi a terv?

– Ki kell juttatnom önt, amíg egymással vannak elfoglalva.

– Itt maradhatnánk, ez egy egész védett hely – javaslom, mert nem szívesen hagynám hátra életem munkáját.

– Negatív. Kétséges, melyik oldal kerül ki győztesen.

– Kizárt, hogy futok.

– Értettem. Akkor haladjon kúszva a hátsó kijárat felé, én fedezem. Előre megyek. – Azzal a semmiből kardot ránt, nyitja az ajtót, már kint is van. Térmágikus fegyvertároló, tetoválással létrehozott gyorsítás. Királyi testőrség…

Négykézlábra kecmergek, araszolok. Kint káosz fogad.

A csehó egyik oldalára plusz bejáratot robbantottak, ott sok a halott. Roxi állig felfegyverkezve, épp gránátot hajít az utcára. A mozogni képes vendégek bútorok fedezékéből sorozzák a befelé rohamozókat.

A szépfiúból csak egy-egy ezüstös villanás látszik, ahogy távol tartja tőlem a golyókat.

Lassú vagyok, mint egy döglődő csiga. Időnként határozottan úgy érzem, a kijárat távolodik. Aztán túljutok a háborús övezeten, ki a hátsó udvarra. A szétkaszabolt hullák látványától felfordul a gyomrom. De lehet, a szőlőcukor a ludas.

Feltápászkodok. Zihálok, szakad rólam a víz. Kifújnám magam, a szépfiú rám szól:

– Ide! – Egy motoron ül.

Odabotorkálok, felmászok a háta mögé és megkapaszkodok. Indulás előtt még látom, amint ketten egy sérültet cipelnek Roxi áruszállító furgonja felé.

Repesztünk az éjszakában, a gettón kívül a város neonfényben úszik. Fogalmam sincs hova megyünk, nem is érdekel. Hold nélkül halott ember vagyok, órák kérdése. Persze, sejtettem, hogy nincs sok hátra, mégis többet reméltem…

Amikor a közelbe érünk, rájövök, a főhadiszállásra megyünk. Odaérve az ajtó melletti panelen kódot ütök be, majd kulcsot veszek elő és kinyitom a zárat. A nappali égkék kanapéján heverek el, magamra ráncigálok két napsárga takarót. Reszketek, a fogaim össze-összekoccannak. A szépfiú a magával hozott elsősegélyládájából vékony csomagot vesz elő, kibontja.

– Tegye szabaddá a mellkasát! – utasít.

Engedelmeskedek, ő pedig egy vékony textillapot ragaszt rám, aztán leül egy székre az ablak közelében. Az utcát pásztázza.

A hidegrázás lassan alábbhagy, mégis elvesztem az eszméletemet. Mire legközelebb magamhoz térek, a falióra szerint sokkal később van, és a változatosság kedvéért vacogok.

– Nem mennél mégis Csini után? Sokat késik. – Már ide kellett volna érnie, remélem, jól van.

– Negatív. Nem jelölt meg érkezési időpontot.

– Elég, ha végiggondolod, mennyi az út Roxitól a teherkikötőig, majd onnan ide. Bőven több idő telt el.

– Valóban, de a parancsom másképp szól.

Feladom, fanatikusokkal tényleg értelmetlen vitatkozni.

– Akkor legalább abból a csodatapaszból adj még egyet.

– Negatív, egy ismételt adag májkárosodást okoz.

– Nem a májam miatt fogok megdögleni! Csak ki akarom húzni, amíg Csini ideér.

Újabb csomagot keres elő, átadja, aztán visszaül. Kibontom, a lapot a másik mellé simítom. Remélem, lesz lehetőségem elbúcsúzni. Utálnám, ha a szépfiú lenne az utolsó, akit életemben látok.

Izomagy

Hiába érkezünk jóval korábban, a konvoj már ott vár minket egy seregnyi állig felfegyverzett tündével. Kiszállunk a kocsiból, a levegőben agresszió maró szaga terjeng. A tarkómon feláll a szőr, a farkasénem sürget, változzak át.

Rosszul kezdődik.

– Itt az áru? – kérdezi az egyik.

Bólintok.

– Megvan a pénz?

Válasz helyett egy másik férfi két fém aktatáskát vesz elő a csomagtartóból.

Jelzek Loncsosnak, fogja és vigye a dobozt. Amikor elindul, a táskás tünde is lépdelni kezd felé. Félúton találkoznak, cserélnek, mind a ketten ellenőrzik, mit kaptak.

– Ez üres! – kiált a tünde.

Mi?! Tegnap még benne volt az érme!

– Ebben újságpapír van! – mordul fel Loncsos.

Nincs időm elgondolkodni a hogyanokon és a miérteken, mert az események felgyorsulnak. A kocsiban ülő főnök parancsokat kiált. Loncsost valahonnan lövés éri, elterül.

Előrántom a Desert Eagle-t, beugrok egy konténer takarásába, távolabb tőlem Szürkebunda ugyanígy tesz. A földön fekvő társam nem alakul át és nem is mozdul, tehát halott, vagyis a golyó ezüst. ’Szameg! Ezek eleve úgy jöttek ide, hogy végeznek velünk.

Lövöldözéssel tarkított bújócska alakul ki. Szürkebundát idővel szem elől tévesztem.

A felém kilőtt töltények szokatlan pályán mozognak, legalább egy mágus van a támadók közt. Már csak ez hiányzott! Farkasgyorsaságommal kerülgetem a golyókat, de ebben a formában nem tudom ezt sokáig fenntartani, ha pedig átváltozok, közelharcba kell bocsátkoznom, mert hatalmas karmos mancsommal képtelen leszek ráfogni a fegyverre. Ha fel vannak készülve – és miért ne lennének –, van náluk ezüst kard.

Biztonságosabb emberi formában maradnom.

Bűzgránát robban a közelemben, a detonáció könnyebb sérüléseket okoz, nagyobb probléma, hogy a penetráns szagtól képtelen vagyok érzékelni, melyikük merre rejtőzik.

Mögöttem lövés dörren, megfordulok. Még épp látom, amint egy holló földre zuhan, majd szertefoszlik. Szerintem Hold volt az. ’Szameg! Az az ostoba kurafi! Nem tudok rajta segíteni, magamon is alig. Célzok és végzek a madártól megzavarodott ellenséggel.

Ha visszajuthatnék a kocsihoz, elmenekülhetnék, ezt ők is tudják, mert egyre távolabb terelnek onnan. A lövéseim jó arányban találnak, fogynak a támadók, a baj nem is ez, hanem a komoly túlerő.

Bujkálás közben az jut eszembe, talán kerülőúton elérhetek a kocsiig. Amikor úgy tűnik, leráztam őket, leveszem a cipőmet. A beton kellemetlenül hideg, ám mezítláb olyan halk lehetek, hogy még a tündék füle elől is el tudok rejtőzni.

Óvatosan haladok a konténerrengeteg széle felé, amikor tucatnyi tünde hullájába botlok. Egyértelműen látszik, máshol haltak meg, csak ebbe a távoli sarokba vonszolták őket. A támadóimmal ellentétben nekik egyforma öltözékük van, mintha egyenruha lenne. De tudtommal egyetlen szervezetnél sem hordanak még csak hasonlót sem, ahhoz túl drága az anyaguk. Az ilyen rúnákkal hímzett szövethez klántetoválást várnék, még sincs rajtuk. Érdekes. Kik lehettek? Kár, hogy nincsenek meg a fegyvereik, sokat elárultak volna. Bárkik is voltak, bármilyen védelemmel, nem segített rajtuk. A tiszta, pontos bemeneti sebekből ítélve a támadás messziről és váratlanul érte őket. Vajon hány mesterlövész lehet a terepen? Ki tudja. Jobb, ha még óvatosabb vagyok.

A tervem jól halad, az út nagy részét megteszem, amikor az egyik konténer mögül kióvakodva találat éri a karomat. Fedezékbe ugrok. Az ezüst okozta kín az idegeken keresztül lassan, de biztosan terjed a testemben. Összeszorítom az állkapcsomat, a fogaim megcsikordulnak.

Bár a különleges gyorsaságomnak búcsút mondhatok, legalább nem a fegyverforgató kezem vált használhatatlanná. Tovább kell haladnom, nehogy beszorítsanak ide. Előtte még benyúlok az ingem alá, rámarkolok a nyakamba akasztott, bőrszíjon lógó családi totemre, gyors fohászt küldök az őseim felé.

Remélem, csoda történik és túlélem.

Csini

A kikötő bejáratánál parkolok le. Őrség, portaszolgálat sehol. Sejthettem volna. Fogalmam sincs, merre induljak ebben a konténerlabirintusban.

A part irányából lövés dörren.

A hátizsákomból előveszem a Berettát és futok. A közelbe érve lassítok. Állj, utána futás, számolj tízig, majd a következő lehetőségnél keresztben át balra! Reflexszerűen cselekszek. Lövedék csapódik be oda, ahol lennem kellett volna, ha nem állok meg. Futok, fordulok. Várj, számolj ötig! Lopakodj a sarokig, fordulj balra, tűz! Követem az utasításokat. A rövid sorozatom telibe kap egy tündét, aki épp előttem rohan el.

Odamegyek hozzá, megnézem magamnak. A nő halott. Leveszem a sapkáját, a homlokán nincs klántetoválás, de a tarkóján ideiglenes hűségjelet találok. Zsoldos, a rosszabb fajtából.

Ő volt az utolsó. Most egyenesen tovább, számolj harmincig, aztán jobbra, ott a farkas, megsérült, siess! Nekiiramodok.

Kitől származnak ezek a gondolatok? Cingár lenne? Másképp hangzik. Ha már biztonságban leszünk, foglalkozok vele.

Izomagy egy konténernek dőlve ül mezítlábasan. Karján és lábán az inge darabjaiból egy-egy kötés éktelenkedik. Nem alakult át, hogy begyógyítsa a sérüléseit, tehát ezüstről van szó.

Ez baj, elég nagy baj.

– Fel tudsz állni? – faggatom, közben elpakolom a fegyveremet. Az övé mellette hever, azt is elteszem.

– Egyedül nem.

– Hol a kocsid?

– Arra ott – mutat egy irányba. – Nincs olyan messze – bíztat.

Felsegítem, az ép karját átveti a vállamon, rám támaszkodik, úgy haladunk. A farkasom pokoli nehéz.

– Volt veled valaki? – kérdezem.

– Ketten. Az egyikük halott, a másikukról nem tudok.

Ő is halott.

– Sajnálom, egyikük sem él.

– Megtaláltad őket?

– Nem.

– Honnan…?

– Később elmesélem.

Elbotorkálunk az éjkék Land Roverig, betuszkolom a srácot az anyósülésre, beülök a másik oldalról és már hajtok is. A pink barátnőmért később visszajövök. Ha veszettül nyomom a gázt a főhadiszállásig, akkor is több mint egy óra az út. Kórház van közelebb is, de ott hivatalból vizsgálat indulna, abból a farkasom nagyon rosszul jönne ki. Nagyjából félórányira van egy zugklinika, egyszer jártam ott. A majdnem négy méteres belmagasságából tudom, vérlényeket is fogadnak. Remélem, Izomagy kibírja addig.

Amikor megérkezünk, nincs eszméleténél, a troll biztonsági őrt kell megkérnem, segítsen becipelni. A fogadóhelyiségben a pult mögött szőke srác a körmét reszelgeti, jöttünkre felnéz.

– Teltházunk van – közli flegmán.

– Ne csináld már, a spanom! – dörren rá a troll.

– Nem tehetek róla, igazán nem az én hibám, hogy annyian vannak itt, mintha az utcán háború dúlna – nyafog a srác.

– A váróteremben van hely?

– Talán, de…

Az őr közbevág:

– Akkor erre, hölgyem! – Fejével egy nyitott ajtó felé biccent, közben tovább cipeli a farkasomat.

A recepciósnak igaza volt. A kis helyiségben tizenvalahány sérült ül vagy hever átvérzett kötéssel. A troll az utolsó szabad helyre fekteti le Izomagyat.

– Sajnálom, ennyit tehetek.

– Köszönöm szépen!

– Héj, Csini! Mi a pálya? – hallok egy ismerős hangot a hátam mögül.

A biztonsági őr közben odébb áll.

– Roxi! Izomagy ezüstmérgezést kapott.

A félork mellénk siet, letérdel, kitapintja a farkasom pulzusát.

– A nagyfiú haldoklik – közli velem, aztán a recepcióssal perlekedő biztonságihoz fordul. – Héj, szépfiú! Igen, te, az egyenruhában. – A férfi elkerekedett szemmel néz Roxira, arckifejezéséről ordít, még soha senki nem nevezte szépnek. Okkal. A félork folytatja: – Hozz már nekem egy ollót, szikét, csipeszt meg ezüstmérgezés elleni szert! Megmenteném a barátomat.

A troll a szőke sráchoz fordul a kéréssel, amaz akadékoskodik.

– Bicska meg szemöldökcsipesz is jó lesz! – kiáltja oda Roxi.

A recepciós továbbra sem enged, a szabályokra hivatkozik. Végül az őr megragadja:

– Hozzad mán, amit kérnek, az anyád úristenit, Sone, vagy összeroppantalak!

Én közben végig Izomagy ép kezét szorongatom.

– Maradj velem! Maradj velem! – suttogom a fülébe. A torkomban gombóc, bőghetnékem van. Rendbe fog jönni! Rendbe fog jönni! – hajtogatom magamban. Nem vagyok hajlandó belegondolni a másik lehetőségbe. Neki élnie kell és pont.

Roxi végül megkapja, amit kért. Arrébb hesseget és munkához lát.

– A vérfarkasokkal könnyű, a fertőtlenítést át lehet ugrani – mondja, miközben levágja a kötést –, csak ki kell venni a skulót. – Csipesszel kotorászik a sebben, véres lesz a keze, a padló. Megszédülök, de nem vesztem el az eszméletemet. Végül Roxinak sikerül eltávolítania a töltényt. Fellélegzek.

A másik sérüléssel nehezebben boldogul, ott szélesebbre kell vágnia a bemenetet, hogy hozzáférjen a lövedékhez. Még több vér folyik mindenfelé. Az ájulás kerülget. Mélyen beszívom a levegőt, sajnos a helyiségben terjengő szagok nem segítenek, épp ellenkezőleg. Bírd ki! Bírd ki!