M. C. BEATON

EGY KIS LOPÁS
NEM AKADÁLY?

Budapest, 2022

A mű eredeti címe:

M. C. Beaton: Miss Tonks Turns to Crime

Copyright © 1993 by Marion Chesney

Fordította: Hoppán Eszter

Magyar kiadás © 2022 Lettero Kiadó, Budapest

Minden jog fenntartva.

A könyv vagy annak részlete semmilyen formában – sem elektronikus, sem mechanikus úton vagy fénymásolatban – nem közölhető a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Szerkesztő: Takács Kriszta

A borító magyar változata a
RosettaBooks© engedélyével készült

Borító: Bárdosi Gábor

Elektronikus változat:
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-5921-54-4 (epub)

ISBN 978-615-5921-55-1 (mobi)

Ann Robinsonnak és a lányának,
Emma Wilsonnak, szeretettel

ELSŐ FEJEZET

Hacsak Urunk nem sújt jéggel,
hóviharral, vakító tűzeső felhőjével,
időben, az Ö idejében, megérkezem.

Robert Browning

Miss Tonks úgy szállt be a várakozó postakocsiba, mintha egy talicskába ülne be. Sápadt volt és letört, de elszánt. Miután beült, leeresztette az ablakot, és kinézett a barátaira, akik a Bond Street-i Szegény Rokon Hotel előtt álltak.

– Pénzzel térek vissza! – jelentette ki határozottan.

– Legyen óvatos! – mondta az apró Mrs. Budley. – Ha túl veszélyes, egyszerűen csak jöjjön vissza ide! Senki nem fog önnek szemrehányást tenni.

– Én igen – jegyezte meg az undok Sir Philip Sommerville, aki most minden eddiginél jobban hasonlított egy elaggott teknősre. – Csak kapjon fel valami drága csecsebecsét, csúsztassa be a retiküljébe, és lépjen le.

Sandhurst ezredes úgy emelte tekintetét az égre, mintha ihletet keresne, mintha lélekben próbálná távol tartani magát az egész ízléstelen tervtől. Miért nem tud maga Sir Philip rablóportyára menni? Ez nem volt szép tőlük. Szegény Miss Tonksot csak belekényszerítették az egészbe.

– Bátorság! – biztatta Lady Fortescue, ébenfa botjára támaszkodva.

A kocsi elindult. Miss Tonks fehér zsebkendője búcsúzóan libbent az ablakban.

Lady Fortescue, Sir Philip, Sandhurst ezredes és Mrs. Budley visszavonultak a Szegény Rokonba, fel a privát nappaliba.

A különös csoport tagjai már jó ideje ismerték egymást. Mindannyian szegény rokonok voltak, a londoni társadalom úri koldusai, akiknek szinte semmijük nem maradt a nevükön és a méltóságukon kívül. Összeálltak hát, és egyikük házában megalapították a Szegény Rokon Hotelt. A vállalkozáshoz a pénzt Sir Philip Sommerville biztosította, aki ellopott egy rendkívül értékes nyakláncot Rowcester hercegétől, és hamisítványt tett a helyére, hogy a bűntett észrevétlen maradjon. Eleinte mindegyikük azt remélte, hogy dühös rokonságuk majd megszánja és kiváltja őket, hogy a családok hírnevét ne érje csorba, de ez nem történt meg, ők pedig a hotel felvirágzásával lassan rákaptak a jól végzett munka ízére.

Aztán sajnálatos eset történt, a hotel ugyanis leégett. Sir Philip nem fizette a tűzkár elleni biztosítást, és bár Rowcester hercege közben feleségül vette üzlettársukat, Harriet Jamest, és nagylelkűen kifizette az épület helyreállítását, most ismét pénzre volt szükségük.

Egy dolog volt lealacsonyodni a bűnözéshez szegénységük napjaiban, amikor mindegyikükben szörnyű neheztelés izzott a rokonaiktól elszenvedett megalázó bánásmód miatt, és megint más volt újra ilyesmihez folyamodni akkor, amikor már megtapasztaltak némi jómódot és sikert. De a közösen igazgatott szálloda, bármennyit is morogtak miatta, a mániájukká vált. A hotelnek minden körülmények között működnie kellett. És ezért Miss Tonksot, a leggyengébbet beszélték rá, hogy menjen el egy portyára a nővéréhez, Mrs. Honoria Blessophoz, akinek fogalma sem volt róla, hogy Miss Tonks üzleti vállalkozásba kezdett, és még mindig abban a kellemes hiszemben élt, hogy a húga egy koszlott kis londoni szobácskában tengődik.

Lady Fortescue-é volt az épület. Amikor Sir Philip először felvetette a hotel ötletét, ez a Bond Street-i ház volt Lady Fortescue összes vagyona, ahol egyedül élt két régi szolgájával, Johnnal és Bettyvel.

A magas, galambősz Lady Fortescue sötét pillantással nézett végig a csapaton.

– Attól tartok, nem volt túl jó ötlet Miss Tonksot elküldeni – mondta. – Valami aprósággal fog visszajönni, ami még a szobalány bérét sem fedezi. Sir Philip viszont kellő tapasztalattal rendelkezik a lopásban.

– Lássuk, mire jut Miss Tonks – vágott közbe Sir Philip. – Néha azt hiszem, hogy maguk csak akkor lesznek boldogok, ha kötélen látnak engem himbálózni.

– Gondolt már arra, hogy talán Miss Tonks lesz az, aki kötélen fog himbálózni? – érdeklődött az ezredes.

– Amiért elcsent valamit a saját nővérétől? Ugyan! – vélekedett Sir Philip.

– Telt házunk lesz a téli szezonban – jegyezte meg Mrs. Budley, és végignézett a többieken hatalmas árvácskaszemével.

A harmincas évei elején járt, de sokkal fiatalabbnak tűnt selymes barna haja és ránctalan, sima arca miatt.

Lady Fortescue felsóhajtott.

– De a téli szezonban hideg van, azaz minden szobában be kell gyújtani.

– Talán meg kellett volna környékeznünk Rowcestert? – tűnődött Mrs. Budley.

– Az unokaöcsém és Harriet külföldre utaztak – felelte Lady Fortescue –, tehát ez kiesett. Már én is gondoltam rá. – Az órára pillantott. – Vacsoraidő, ezredes. A karját, legyen szíves.

Lady Fortescue és Sandhurst ezredes maguk szolgálták ki a vendégeket az ebédlőben, vagyis inkább csak az első fogást vitték ki az asztalokhoz, a munka nagy részét pedig két hozzáértő pincér végezte. De tudták, hogy a jelenlétük az ebédlőben rangot ad a szállodának, és felnyomja az árakat.

– Hallottak már a Tupple’sról? – kérdezte Sir Philip, mikor éppen távozni készültek.

Lady Fortescue megállt.

– Arra az új hotelre gondol a George Streeten? Ha jól sejtem, nem versenyezhet velünk. Állítólag rettenetes ott a koszt.

– Láttam Mr. Tupple-t itt ólálkodni a bejárati lépcsőnknél – jegyezte meg Sir Philip. – Valószínűleg a szakácsunkra vadászik.

– Mármint Despard-ra? Ha ő elmegy, nekünk végünk van.

– Ne felejtse el, ő nem mehet el – somolygott Sir Philip. – Szökött francia fegyenc, nem igaz? Nem merne elmenni.

– Jobb lesz, ha vált vele pár szót, és emlékezteti erre – vélekedett az ezredes.

– Már megtettem – vigyorgott Sir Philip.

– És mit válaszolt? – vonta fel Lady Fortescue vékony szemöldökét.

– Azt válaszolta, hogy ha jön a forradalom, akkor elsőként az én fejemet akarja látni egy kosárban.

– Egek! – nyitotta óriásira a szemét riadtan Mrs. Budley. – Nem gondolják, hogy elég veszélyes egy ilyen elvetemült franciát a konyhában tartani?

– Hogyne lenne veszélyes – felelte Lady Fortescue. – De az az ember zseniálisan főz. Az egész élet veszélyes. Ha Miss Tonks bajba kerül, nem ülhetünk itt ölbe tett kézzel, és nem hagyhatjuk, hogy ő vigye el egyedül a balhét.

– Nekem nem esne nehezemre – mondta Sir Philip jókedvűen. – Szinte látom őt a vérpadon. Nemes tartással. Búcsúajándékként majd veszünk neki egy fehér ruhát. Tarthatna egy szép beszédet. Sivár életének legnagyszerűbb pillanata lenne.

– Ne ízetlenkedjen! – mondta Lady Fortescue felháborodva. – Jöjjön, ezredes.

Sir Philip vizenyős tekintetén sértettség suhant át. Látta, hogy Mrs. Budley is szemrehányóan mered rá, és dacosan töltött magának egy pohár portóit.

A kényelmes postakocsis utazás végeztével, miközben mindvégig azon imádkozott, hogy egy rabló vagy valamilyen természeti csapás útját állja Gloucestershire felé, Miss Tonks végül sértetlenül érkezett meg Chapping Manorhoz, a nővére, Honoria Blessop házához.

A Chapping Manor sok megaláztatás helyszíne volt Miss Tonks szomorú múltjában. Amikor a szüleik meghaltak, megmagyarázhatatlan módon mindent Honoriára hagytak, aki csak roppant szerény alamizsnát vetett Miss Tonksnak éves apanázsként. És nem csak ez volt a baj. Mr. Blessop, Honoria férje, valamikor régen majdnem megkérte Miss Tonks kezét, de aztán, szintén megmagyarázhatatlan módon, visszakozott, és inkább Honoriát vette feleségül.

Miss Tonksot látogatásai során pontosan olyan szegény rokonként kezelték, mint amilyen volt. Varrómunkákkal látták el, és a szobájában kellett elköltenie az étkezéseit, amikor Honoria finom társaságot látott vendégül.

A baltaarcú, túlfűzött Honoria Blessop két gyermeknek adott életet: Cassandrának és Edwardnak. Edward a haditengerészetbe menekült az anyai kebel fullasztó szorítása elől.

Miközben az udvarház lépcsőjén állt remegve, Miss Tonks kiszámította, hogy Cassandra épp tizennyolc éves lehet. Volt már egy szezonja, amit Miss Tonks a társasági rovatokból ismert – Cassandra társasági bevezetése idején már nem hívták meg egyetlen eseményre sem –, és a szóbeszédekből tudta, hogy Cassandrát „nem vitték el”, még mindig hajadon.

A komornyik kinyitotta az ajtót, meglátta Miss Tonksot, és csettintett egy inasnak, hogy bevigye a szerény bőröndöt.

– A… család a szalonban van, Brooks? – kérdezte Miss Tonks félénken.

– Igen, Miss Letitia. Öltözzön át, és csatlakozzon hozzájuk vacsorára. Hatkor tálalunk. Lord Eston is itt lesz.

– Ki az a Lord Eston, Brooks?

– Őlordsága nemrég tért vissza a háborúból, és a Courtfield Parkban lakik, nem messze innen, Miss Letitia.

– De miért akarják, hogy én is velük vacsorázzam? – kérdezte Miss Tonks. – Tudja, hogy sosem hívnak oda, amikor társaságot várnak.

– Az egyik meghívott hölgy az utolsó pillanatban lemondta – felelte Brooks. – De emlékeztetnem kell önt, Letitia kisasszony, hogy egyenesen a szobájába kellene mennie. Ha meglátják, hogy itt ácsorog, és beszélget velem, akkor neheztelni fognak.

– Ó, mindenért neheztelnek – mondta Miss Tonks, a merészség egy ritka felvillanásával. – Brooks, szívből elegem van abból, hogy görbén néznek rám.

A házvezetőnő, Mrs. Blodge érkezett ropogva. Mindig ropogtak a keményített kötényei.

– A szobája készen áll, Letitia kisasszony – mondta. – Kövessen.

Miss Tonksot nem az emeleti vendégszobába vezették, hanem egy furcsa, gazdátlan helyiségbe a szolgák szállásaihoz vezető kőfalú folyosón. Alig volt berendezve; csupán egy régi vaságy, egy toalettasztal és egy vékony szőnyeg árválkodott benne. Az egyik falat akkora szekrény foglalta el, melybe egy egész csontvázfamília is belefért volna. A kandallóba nem volt begyújtva. Az egyetlen apró, homályos ablak előtt egy fa lengette gyászos ágait.

– Szeretnék tüzet – mondta hirtelen Miss Tonks.

Mrs. Blodge összefonta a kezét terjedelmes hasán.

– Még soha nem volt begyújtva önnek, kisasszony – mondta.

– Majd most lesz – felelte Miss Tonks olyan hangon, hogy maga is beleremegett a saját vakmerőségébe.

– Rendben, Letitia kisasszony.

Hát ennyi kellett, gondolta Miss Tonks, amikor néhány pillanat múlva megjelent egy inas, és kezdte megrakni a kandallót. Te jó ég, milyen bátor voltam! De ha tolvaj akarok lenni, akkor kis dolgokban is merésznek kell lennem.

Azon tűnődött, vajon hívjon-e egy szobalányt, hogy segítsen neki felöltözni, de úgy gondolta, hogy ez már talán túlzás lenne. Kicsomagolta a holmiját, és szépen elhelyezte a hatalmas szekrényben. Szerető kézzel terítette ki az ágyra az aranyszín selyemruhát, amit Mrs. Budley készített neki. Meglehetősen divatos darab volt. Leült a fésülködőasztalhoz, és ügyesen valami rómaikonty-szerűségbe rendezte egérszínű haját, mielőtt belebújt volna a drága ruhába. A vállára csodás Paisley kendőt terített, melyet Lady Fortescue-tól kapott kölcsön, beillatosított egy zsebkendőt, az ezredes ajándékát, vékony nyakára korall nyakláncot tett, melyet Sir Philip adott neki, majd felhúzta a Mrs. Budley-tól való finom gyerekkesztyűt. Majd így, a többi szegény rokon adományaival felszerelkezve elindult a szalonba.

Honoria a meglepetéstől kidülledő szemmel meredt a húgára. Hogy jutott Letitia ehhez a divatos ruhához? És bár a legvadabb álmaiban sem gondolta volna senki szépnek Letitiát, mégis volt valami arisztokratikus hosszú, karcsú ujjaiban és keskeny lábfejében.

Megcsipkedte Miss Tonks arcát, és odamorogta neki:

– Ne feltűnősködj. Ez egy fontos este. Blessop és én úgy döntöttünk, hogy ez az Eston épp jó lesz Cassandrának.

– És erről Eston is tud? – kérdezte Miss Tonks.

– Már hogy tudna? Nemrég tért haza.

– Milyen ember?

– Fogalmam sincs róla, te ostoba. Soha nem láttam.

– Ha nem láttad, honnan tudod, hogy épp jó lesz Cassandrának? – kérdezősködött tovább Miss Tonks.

– Mert lord, gazdag, és az övé a Courtfield Park. Ez bárkinek elég lehet. Most pedig menj, és ülj le.

Miss Tonks leült a sarokba, és szemügyre vette a társaságot. Cassandra Blessop odament hozzá, és leült mellé.

– Most érkeztél, Letitia néni?

– Igen, drágám.

– Magánzárkába dugtak, ugye?

– Tessék?

– Abba a sötét kis lenti lyukba.

– Nos, igen, kedvesem, de már hozzászoktam. Milyen csinos vagy!

– Nem, nem vagyok az – felelte Cassandra. – És ma este még a szokásosnál is rosszabbul nézek ki, nem gondolod?

Miss Tonks a lelke mélyén nem tudott nem egyetérteni azzal, hogy a fodros rózsaszín muszlin nem épp az, amit Cassandrának most viselnie kellene. De tetszett neki az összkép, még ha nem is volt túl divatos. Cassandrának egyszerű, nyílt arca volt, elszórt aranyszín szeplőkkel pisze orrán. Ehhez lángvörös haj, mogyoróbarna szem és telt ajak társult. Részleteit tekintve kész társasági katasztrófa, gondolta Miss Tonks. A vörös haj azért, mert a skótokra emlékeztetett, akiket senki sem kedvelt, a dús száj pedig azért, mert túl nagy volt az éppen divatos apró rózsabimbóajakhoz képest. De szinte sugározta magából a színt és a melegséget, és Miss Tonks nem először töprengett el azon, hogy a húgának és a sógorának hogyan sikerülhetett egy ilyen jószívű és becsületes lányt létrehoznia.

– Ez mind Lord Eston miatt van – mondta Cassandra. – Bárcsak kiderülne, hogy ő is… nos, hogy éppen olyan átlagos, mint én, barátságos, és nem rémisztő. Akkor megnyugodnék.

– Elképzelhető, hogy az – felelte Miss Tonks. – Nincs vetélytársad. Látom, édesanyád nem hívott meg más fiatalt.

– Nem, és kíméletlenül a tudtára fogja adni ennek a Lord Estonnak, hogy el kell vennie engem, és ez még akkor is elég lenne bármiféle férfi elijesztésére, ha úgy néznék ki, mint maga a milói Vénusz.

– Mindig van remény, Cassandra. Néha előfordul, hogy amikor már azt hiszem, hogy tudom, milyen lesz a további életem, egyszer csak valami nagyon izgalmas történik.

Cassandra érdeklődve méregette a nagynénjét.

– Nem gondoltam volna, hogy veled bármi izgalmas történhet, Letitia néni – mondta nyers őszinteséggel.

– Mégis történt, és egy nap majd el is mesélem neked.

– Lord Eston! – jelentette be Brooks.

– Atyavilág – sóhajtotta Cassandra.

A vendégsereg kettévált a bejáratnál, amikor a férfi belépett, így Miss Tonks teljes pompájában láthatta.

Eston karcsú volt, magas, és kecsesen jóképű. Kifogástalanul szabott öltözéket viselt. Aranyszőke haja a legutolsó divat szerint volt fésülve és göndörítve. Félig hunyt szemhéja mögül derűs kék pillantással nézett körül.

Cassandra szája felfelé görbült.

– Micsoda piperkőc – jegyezte meg.

– Cassandra! – hallatszott az anyja hangja.

Cassandra előregörnyedt, és esetlenül bámulta a szőnyeget.

– Lord Eston, hadd mutassam be önnek az én kincsemet, az én Cassandrámat – szólalt meg Honoria. – Üdvözöld őlordságát, Cassandra!

Cassandra biccentett.

A vendégek, akiket már előzőleg kioktattak, most szétszéledtek, és Honoria is arrébb húzódott, hogy a párocska kettesben maradhasson.

– Nagyon szép szőnyeg – mondta Lord Eston.

– Valóban? – motyogta Cassandra.

– Igen, kegyed oly behatóan bámulja, hogy arra gondoltam, nyilván ugyancsak a szépségét csodálja.

– Hadd mutassam be a nénikémet – mondta Cassandra kétségbeesetten.

Elindult, és a férfi követte őt oda, ahol Miss Tonks üldögélt az ablak mellett.

– Nénikém, ő Lord Eston – mondta Cassandra. – Lord Eston, Miss Tonks, a nénikém.

Miss Tonks felállt, és pukedlizett. Cassandra közben megszökött.

Miss Tonks a szegény rokonokkal esett kalandjai előtt túl félénk lett volna ahhoz, hogy bármiféle beszélgetésbe elegyedjen egy ilyen elegáns úriemberrel, de a szállodai munka, nem is beszélve a Sir Philip és az ezredes társaságában töltött estékről, olyan könnyed modorral ruházták fel, amivel korábban nem rendelkezett. Legnagyobb meglepetésére londoni pletykákat kezdett mesélni a férfinak, öntudatlanul is utánozva Lady Fortescue-t, aki mindig lépést tartott a legújabb botrányokkal. Lord Eston egyszer csak felkacagott, majd közölte, hogy veszélyes hölgynek tartja, Miss Tonks pedig elpirult az egyszerű örömtől, és azt felelte:

– Ó, bárcsak valóban úgy lenne. Nagyon szeretnék veszélyes hölgy lenni.

Honoria füstölögve figyelte őket. Nem akart beleavatkozni egy olyan társalgásba, mely szemlátomást roppantul szórakoztatta a díszvendéget, de tíz perc után mégis úgy döntött, hogy elég volt. Néhány jól irányzott lökéssel Lord Eston felé taszigálta Cassandrát. Ahogy Honoria közelebb ért, Miss Tonks elhallgatott, és az este folyamán először látta teljes fényében a nyakéket, amit a nővére viselt. Hat sor nagy gyémántból állt, melyek csillogtak-villogtak a kandeláberek fényében.

Miss Tonks pislogott. Ez az! Ez a nyakék! Megoldaná az összes problémájukat, és milyen büszkék lennének rá a Szegény Rokonban! Alig hallotta, amikor bejelentették, hogy a vacsora tálalva van.

A korábbi látogatások alkalmával Miss Tonks rendszerint túlságosan el volt foglalva azzal, hogy eleget egyen, és nem is törődött mással. De most már hozzászokott a jó ételekhez, és így képes volt megfigyelni Cassandrát, aki leszegett fejjel ült, és egyszavas válaszokkal jutalmazta Lord Eston gáláns társalgási erőfeszítéseit.

Honoria gyilkos pillantást vetett a lányára, aztán közbelépett:

– Ott lesz Mr. Hereford vadászbálján, Eston? – tette fel a kérdést.

– Igen, ott leszek.

– Akkor tartson fenn egy táncot az én kis Cassandrámnak. Már alig várja, hogy táncolhasson önnel.

A férfi kék szemében gúnyos derű villant.

– Hogy vágyhatna Miss Blessop arra, hogy táncoljon velem, amikor eddig nem is ismert?

– Ó, ismerem az én kis angyalkámat, és látom rajta, hogy teljesen el van bűvölve.

– Mama! – suttogta kétségbeesetten Cassandra.

Lord Estonnak hirtelen megesett a szíve rajta.

– Megtiszteltetés lesz számomra Miss Blessoppal táncolni – jelentette ki.

– Nem kellett volna kedvesnek lennie – mondta Cassandra, amikor az anyja épp nem figyelt oda. – Szerintem az ilyesfajta kedvesség már sértés.

– Jobban örülne, ha kendőzetlenül goromba lennék? – kérdezte Lord Eston kíváncsian. – Jobban örülne, ha azt mondanám, hogy a pokolba kívánom?

Cassandra szeme derűsen csillant fel, aznap este első ízben.

– Valahogy úgy – felelte –, és akkor véget érne ez a szánalmas komédia. Azt hiszem, olyan vénlány szeretnék lenni, mint Letitia nénikém.

– Miért? A vénlányoknak nyomorúságos az életük.

– A feleségeknek is – mondta Cassandra –, ha olyan férfihoz kell hozzámenniük, akit nem szeretnek.

– Miss Blessop, én soha nem vennék el olyan hölgyet, aki nem akar engem.

– Honnan tudja? – kérdezte Cassandra. – A hölgyet meg is fenyegethetik a szülei, hogy tegyen úgy, mintha kedvelné magát.

– Miss Blessop, a hölgyek általában ájuldoznak az örömtől, ha a közelükbe megyek.

A mogyoróbarna szempár egy pillanatra megállapodott a csinos arcon.

– Igen, ezt el tudom képzelni. Önnek címe és rangja van, gazdag, és nem éppen taszító külsejű.

– Mit tudnék mondani, amivel meglágyíthatom a szívét?

– Csak mondja az igazat, és ismerje be, hogy cseppet sem érdekli a szívem lágysága.

– Amikor először megláttam, maga szókimondó angyal, abban a… khm, nem túl előnyös rózsaszín ruhában, talán még valóban ez volt a helyzet. De, tudja, történetesen roppantul csábítónak találom a szeplőket.

Cassandra az orrához kapott.

– Még mindig ott vannak? A mama szobalánya napok óta fehéríti őket.

– Mondja meg neki, hogy hagyja őket békén.

– Ön gúnyt űz belőlem.

– Bizonyos értelemben igen. Ön túlságosan szókimondó. Nem tud flörtölni?

– Nagyon rossz vagyok benne.

A férfi szeme végigsimogatta a lányt.

– Én meg tudnám tanítani.

Cassandra hátrasüppedt a székében.

– Ezek szerint el van szánva arra, hogy pirulásra késztessen.

– Valahogy úgy. Bocsánatot kérek.

Az öreg Sir Gerald Trust szólította meg a túloldalról Cassandrát, ő pedig megkönnyebbülten elfordult, és édesanyja legnagyobb felháborodására Sir Geralddal beszélgetett az étkezés hátralévő részében.

Lord Eston azon kapta magát, hogy a Cassandra iránti szánalom és csodálat közt vergődik. Szánalmat azért érzett, mert vacsora után a lánynak énekelnie kellett, és nagyon rossz hangja volt, csodálatot pedig a nyíltsága és az őszintesége miatt.

Miss Tonks eközben szőtte a maga kis terveit. Nem kétséges, hogy Honoria megint fel akarja majd venni azokat a gyémántokat Herefordék bálján. És a bál két nap múlva lesz. Majd figyel, és vár, és amint a gyémántok kikerülnek Honoria lezárt ékszeres ládikójából, beoson a szobájába, és ellopja őket.

Árny suhant át az arcán. Honoria biztosan azonnal átkutattatná a házat. Miss Tonks aggodalmasan ráncolta a homlokát. Kiszaladhatna, és elrejthetné őket a szabadban. De akkor… a szolgák kerülnének gyanúba, ami nem történhet meg.

Viszont minden erkölcsi aggálya elenyészett azzal kapcsolatban, hogy lopjon a nővérétől. Mert ez egykor az ő otthona volt.

Gyerekkorukban a szalonban kellemes és barátságos hangulat uralkodott, nem úgy, mint most, amikor minden új volt, és csillogóan hideg. Honoria mindent vitt, ahogy mindig, és az egészet kisajátította magának.

De legalább nem mentem hozzá Edward Blessophoz, ahogyan terveztem volna, ha Honoria nem veszi el tőlem, gondolta Miss Tonks. Sosem hittem volna, hogy ilyen gyenge és gyáva alak lesz belőle, de ez valószínűleg Honoria műve. Mindenkiből kiszívja az életet, aki a közelébe kerül. Ha Cassandra nem szökik meg, ő is unalmas és sótlan lesz.

Az este végre véget ért. Miss Tonks visszamenekült a „cellájába”, és némi meglepetéssel vette észre, hogy a tűzre nemrég rakhattak, és szépen ég. Épp lefeküdni készült, amikor Cassandra jelent meg a szobájában egy kis halom könyvvel a kezében.

– Szereted a regényeket, nénikém? – tette fel a kérdést. – Ez nagyon jó! A Lady Penelope bosszúja. Rendkívül izgalmas.

Miss Tonks átvette a könyveket.

– Igazán kedves tőled, kicsikém. Nem hiszem, hogy valaha is olvastam volna regényt életemben.

– Miért nem?

– Édesanyádnak és nekem volt egy nagyon szigorú nevelőnőnk, aki rossz véleménnyel volt a regényekről, és később, amikor már egyedül éltem Londonban, nem volt rá… nem volt rá időm.

Miss Tonks majdnem kimondta, hogy még kölcsönkönyvtárra se volt pénze.

– Beléjük fogok kukkantani, kedvesem – folytatta. – Mi a véleményed Lord Estonról?

Cassandra a homlokát ráncolta.

– Egészen rendben van, de inkább egy nagyon divatos és szellemes hölgy illene hozzá, azt hiszem. Én olyan férfit szeretnék, aki a barátom lenne. De a mama folyton csak Estonnal traktál, úgyhogy döntöttem. Csúnyán ki fogom kosarazni Estont Herefordék bálján, és akkor még a mama sem várhatja el, hogy továbbra is szóba álljon velem.

– Nagyon dühös lesz – mondta Miss Tonks.

– Nem érdekel. Eston nem akar engem, de nem tesz semmit, hogy ezt kimutassa, mert… azt hiszem, hogy kedves akar lenni, és így a mama csak folytatja, és lökdös tovább felé, hacsak nem teszek valamit ellene.

– Súlyos büntetést fogsz kapni – vélekedett Miss Tonks.

– Ugyan! Van annyi eszem, hogy elszöknék, és hozzád költöznék abba a vacak kis szobába, amiben a mama szerint laksz. De nem maradhatok tovább, mert ha a mama itt talál, téged fog hibáztatni a viselkedésemért. Mindig kell neki egy bűnbak.

Miután Cassandra elment, Miss Tonks fáradtan leült a toalettasztalkához, és készült kiszedni a hajából a csonttűket. Ekkor azonban kaparászás hallatszott az ajtón, és a sógora hangját hallotta kintről:

– Letitia!

– Szabad! – mondta, és hátrafordult.

Mr. Edward Blessop beoldalgott.

– Kényelmes a szobád? – érdeklődött.

– Igen, Edward. Köszönöm.

– Nem lenne szabad ilyen helyre tenni téged – mormogta a férfi.

– Egyetértek – mondta Miss Tonks. – De amint látod, most először be van gyújtva nálam, és ez rendkívül kellemes.

Edward a plafonra meredt.

– Csodásan néztél ki az este.

– Köszönöm.

Miss Tonks pillantása kissé szomorkás volt. Mennyit álmodozott Edwardról, mennyire várta mindig, hogy láthassa. Most mindez olyan furcsának tűnt.

– Akkor hát minden rendben van?

– Igen, Edward.

– Jössz Herefordék báljára?

– Dehogy. Nem vagyok meghíva, és te is jól tudod, hogy Honoriának esze ágában sincs bevonni engem a családi eseményekbe.

– Tudod, Letitia – mondta sietve Edward –, lehet, hogy úgy érzed, elbántak veled, hogy rosszul megy a sorod, de a pénz nem minden, a pokolba is! – azzal kirohant a szobából.

Szegény ember, gondolta Letitia, de hát ő választotta magának ezt a sorsot. Miért mondta most ezt el nekem? Azt akarta közölni, hogy a pénzéért vette el Honoriát? De hisz akkor még arra számítottam, hogy Honoria meg én egyforma részt fogunk örökölni.

Megmosakodott, levetkőzött, lefeküdt a keskeny, kemény ágyra, és kézbe vette a Lady Penelope bosszúja első kötetét, miután beállította a szemüvegét keskeny orra végére.

Lady Penelope kalandjai szinte torkon ragadták Miss Tonks figyelmét, különösen az a fejezet, amikor Lady Penelope útonállónak öltözött, hogy visszaszerezze azokat a szörnyű leveleket a gonosz Orlando gróftól.

Végül álmodozó mosollyal az arcán aludt el, a gyertya az ágya mellett belefulladt saját viaszába.

Amikor Miss Tonks felébredt, meglepetten pislogott a kis szobalányra, aki egy csésze forró csokoládét tett az ágya mellé, és éppen elhúzta a függönyöket. Az eddigi látogatásai során egyszer sem részesült ilyen kiszolgálásban. Ennek a mostani kiszolgálásnak az volt az oka – bár ő mit sem sejtett erről –, hogy londoni kalandjai bizonyos nagyvárosi csillogást kölcsönöztek neki, amit a szolgák, akik éppoly sznobok voltak, mint a gazdáik, áhítattal bámultak. Így a korábbi látogatások alkalmából lesajnált szegény öreg Miss Tonksból az a szegény hölgy lett, aki nem szolgált rá arra a bánásmódra, amit kap.

Hálásan kortyolgatta a csokoládéját, és nézte, ahogy egy inas gyújtóssal és szénnel feléleszti a tüzet. Már majdnem kiitta a csokoládét, amikor beütött a Nagy Ötlet. Mintha villám csapott volna belé. Mégis van mód arra, hogy megszerezze a gyémántokat anélkül, hogy bajba keverné a szolgákat.

Férfinak öltözik, szerez valahonnan egy pisztolyt, elbújik az út melletti bozótban a bál estéjén, és kirabolja a nővére kocsiját!