Stefan Ahnhem

A BIRTOK

Fordította: Erdődy Andrea

A mű eredeti címe: Generation noll

Copyright © Stefan Ahnhem, 2025

Published by agreement with Salomonsson Agency

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2025

Magyar fordítás © Erdődy Andrea, 2026

Minden jog fenntartva; a műnek részletei sem közölhetők,

és semmilyen formában nem sokszorosíthatók

a jogtulajdonos engedélye nélkül.

Tilos a mű mesterséges intelligenciához köthető felhasználása,

beleértve a generatív MI-technológiákat is.

ISBN 978-963-614-952-9 (papír)

ISBN 978-963-614-953-6 (epub)

Megjelent az Animus Könyvek gondozásában, 2026-ban

Az Animus Könyvek a Central Kiadói Csoport tagja

Felelős kiadó: Marosi László

www.animuskonyvek.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Sarudi Ágnes

Felelős szerkesztő: Kukucska Zsófia

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit

Borítóterv: Beleznai Kornél

Tiporgráfia, e-book: Scriptor Kft.

ELŐSZÓ

2000. augusztus 14.

„Maradjon benne az érzéseiben! – javasolta a terapeutája. – Ne próbáljon elmenekülni előlük!” De Lennart Olinnak már fogalma sem volt róla, mit érez. Bármennyire is igyekezett befelé figyelni, mindössze azt érzékelte, hogy össze van zavarodva.

Mindennek tetejébe jöttek az utóbbi hetek eseményei… De mi is történt tulajdonképpen? Még mindig nem tudta biztosan. Csak annyit, hogy egy hullámvasúton utazott a halálos rémület és a halvány reménysugarak között, majd onnan szabadeséssel zuhant a kétségbeesés olyan mélységeibe, hogy komolyan fontolóra vette az öngyilkosságot.

Most azonban ott ült hajnalban, a frissen lemosott Volvo V70-esében, egy kihalt tájon haladva, hullámzó mezők és több kilométer széles szántóföldek között, úton valami felé, amit nem lehetett másképp nevezni, csak úgy: a vég.

Annyi érzésen ment már keresztül, hogy semmi sem maradt ki a palettáról. Míg végül egy beprogramozott robottá változott, egyetlen céllal: hogy továbbhaladjon az úton, amely olyan hosszú volt, hogy a hajnali köd eloszlása után mintha még a földgolyó görbületét is látta volna.

Talán emiatt is maradt ébren, annak ellenére, hogy az utóbbi időben csak néha, rövidebb időszakokra sikerült lehunynia a szemét. Márpedig ha emberi lény lenne még, már réges-rég rácsuklott volna a feje a dudára, lehajtott volna az útról, és nekiütközött volna egy fának.

Ez pedig azt is megmagyarázza, miért adta fel a reményt, hogy a dolog jó véget is érhet. A robotok ugyanis nem reménykednek. Csupán teljesítik a kötelességüket, nem hagyva, hogy az érzéseik elhomályosítsák a tekintetüket. És tulajdonképpen mi értelme is egyfolytában azért drukkolni, hogy jól alakuljanak a dolgok?

Ez nem valami fikciós krimisorozat volt, amelyben felesleges azon aggódni, jó véget ér-e a történet, vagy sem. Nem. Itt a sötétség valódi volt, és bármennyire is valószerűtlennek és rémisztőnek hatott, ő épp a kellős közepében ült. A pokolban. Itt nem is volt semmiféle garancia. Sem írott, sem íratlan szabályok, amelyek megnyugvást hozhattak volna számára. Sehol semmi titkos kötél, amelybe kapaszkodhatott volna a kétségbeesés óráiban. Sem ő, sem a felesége, Jessica, sem pedig a kislányuk, Athena.

Ezért aztán már előre a vesztes pozíciójába képzelte magát, és felkészült rá, hogy egyes-egyedül fog ott állni az út szélén, és kénytelen lesz belenyugodni, hogy mindennek vége. Bekövetkezett az elképzelhetetlen, tényleg megtörtént, aminek sosem lett volna szabad megtörténnie.

Ugyanakkor énjének másik része képtelen volt elengedni a gondolatot, hogy van rá esély – legyen az bármilyen kicsi is –, hogy egy fél órán belül már hazafelé tart Samuellel a gyerekülésben, miközben a kedvenc White Stripes-albumát hallgatják üvöltve.

Az elmúlt huszonnégy óra során ez az énrésze egyre nagyobb teret nyert. Mégpedig a három sms miatt. Tegnap délután, mikor a felhajtónál a kocsiját mosta, és próbált közben nem gondolkodni, minden előjel nélkül megrezzent a mobilja a nadrágzsebében. „Elérkezett a viszontlátás ideje” – ez állt benne.

Pedig már épp kezdte feladni a reményt, és belenyugodni, hogy az élet ezt a sorsot szánta neki. Neki, Jessicának és Athenának is. Ám egy pillanat alatt ismét hinni kezdte, hogy talán mégis rendbe jön minden.

És mi van, ha…?

Ő meg képes volt egész hétvégén a fű- és sövénynyírásra koncentrálni, holott semmi szükség nem volt rá. Mégis négykézlábra ereszkedve mászkált körbe a kertben, és tépkedte ki a gazt. Ám az agya hirtelen ismét a legrosszabbra összpontosított.

És ha mégsem…?

Az első üzenet után érkezett még egy, amelyben egy időpontot, valamint egy pontos hosszúsági és szélességi fokot is megadtak. Ő pedig a tankönyve alapján, amelyből egykor a hajósvizsgájára készült, kiszámolta, hogy valahol Kungshult és Skarhult között félúton, a senkiföldjén kell várakoznia, Eslövtől délkeletre. Azután alaposan tanulmányozni kezdte az autóstérképet, és arra jutott, hogy a megadott helyszín 1,3 kilométerre északra lehet az Östra Strö felé vezető lehajtótól, ő pedig épp az imént hajtott el az azt jelző tábla előtt.

Számításai szerint még néhány kilométer, és eléri a találkozóhelyet, ahol az út mindkét oldala ellipszis alakban kiszélesedik. A férfi az út széléhez hajtott, és megállt, üresben hagyva a váltót. Biztonságosabbnak érezte ugyanis, ha megvan rá a lehetősége, hogy bármikor azonnal egyesbe válthasson, és elhúzhasson a helyszínről.

Azon az oldalon, ahol parkolt, egy frissen learatott szántóföld húzódott az út mentén, ameddig a szem ellátott. A szemközti oldalon pedig egy, már elvirágzott repcemező várta, hogy betakarítsák róla a termést. Máskor eltűnődött volna azon, vajon hány meg hány ezer flakonnyi repceolajat termelnek ki arról a mezőről. Most azonban csupán egy elhagyatott területet látott maga előtt, amelyen életnek semmi nyoma sem volt. Egy levél sem rezdült, csak ő mozgott, és a csillogóan tiszta Volvója.

Tény, hogy már húsz perccel a megbeszélt idő előtt a helyszínre érkezett. De nem gondolta, hogy ez bármi problémát jelenthet, hogy azok, akik ezt a helyet kiválasztották, esetleg meggondolják magukat, és visszavonulnak az ő korai érkezése miatt. Pedig ez nem is annyira valószerűtlen feltételezés. Lehet, előzetesen ellenőrizniük kellett a területet, hogy megbizonyosodjanak, nem fogják őket bekeríteni golyóálló mellényes és automata fegyverekkel felszerelkezett rendőrök.

Bár mindennek semmi jelét nem látta, és az üzenetekben sem állt semmi arról, hogy ne érkezzen túl korán. A harmadik és egyben utolsó sms-ben mindössze arra szólították fel, hogy egyedül jöjjön.

És egyedül is volt. Jessica otthon maradt, és olyan erősen szorított neki, hogy a körmei is belefehéredtek. De senki más nem tudta, hová indult a férfi. Ezúttal még a rendőrséget sem avatták be, noha ígéretet tettek nekik, hogy szólnak, amint az illetők ismét jelentkeznek.

„Hogy elkaphassuk az elkövetőket, és példát statuálhassunk velük” – ahogy Astrid Tuvesson rendőrfőnök hangoztatta. Neki azonban semmi szüksége nem volt rá, hogy példát statuáljon, és bűnözőket leckéztessen meg. A rendőrség mondhatott, amit akart. Ő és Jessica már így is messzebbre merészkedtek, mint bárki is kívánhatta tőlük. Talán túlságosan is messzire.

Kezdetben még biztosan tudta, hogyan kezelje a helyzetet. Jessica annál kétkedőbb volt, bár szokása szerint végül beadta a derekát, és ráhagyta, tegyen, amit jónak lát. Mindig ez volt, valahányszor nehéz döntés előtt álltak. Hagyta, hogy a férfi döntsön, azután, ha rosszul döntött, ráhárította a felelősséget.

A rendőrség szerint azonban ez volt „az egyetlen helyes döntés”. Legalábbis ezt mondták nekik, amikor a férfi bejelentette náluk az esetet. Ám ahogy teltek-múltak a napok, majd a hetek is, ő egyre jobban elbizonytalanodott.

Persze ki tudja, mi történt volna, ha inkább hallgat, és teljesíti a követeléseiket? Lehet, hogy akkor már rég túl lennének az egészen, és most béke és boldogság venné őket körül? De mi lett volna rá a garancia, hogy ott valóban megállnak, és nem hozakodnak elő újabb igényekkel? Apró kis megbízatásokkal, amelyekkel folyamatosan sakkban tarthatják a családot.

Ahogy rápillantott a karórájára, látta, hogy még öt perc van hátra. Leállította a motort, kicsatolta a biztonsági övét, és kiszállt a kocsiból. Majd az ezt követő csendben eszébe jutott, hogy egyszer, kiskorában elaludt a hátsó ülésen, és mire felébredt, már megérkeztek, az apja pedig épp kihúzta a slusszkulcsot a gyújtózárból.

Sosem kedvelte igazán a csendet. Számára mindig azt jelezte, hogy valami nincs rendjén. Mint amikor a szülei veszekedtek, és utána egy teljes hétig nem szóltak egymáshoz. Vagy most, amikor mezők és szántóföldek vették körül, de még csak egy távoli traktor zaját sem hallotta.

Azon tanakodott, meddig várjon, mielőtt feladja, és üres kézzel megy haza. Egy órát? Hármat? Vagy elég lesz egy negyedóra is?

Jessicát nem hívhatta fel, hogy megkérdezze tőle. Amúgy is tudta már, mit válaszolna. Ő milliónyi okot fel tudott volna sorolni, miért késhetnek. Az azonban, hogy egyáltalán nem is jönnek, fel sem merülne benne. Az ellentmondana a józan észnek. Jessicában nagyon erősen élt a remény.

És ez fájt a férfinak a legjobban. A gondolat, hogy egyedül tér haza, és látja a csalódást a párja szemében. Ahogy kihuny benne a remény, és a tekintete elkomorul. Azután megint őt fogja hibáztatni. Ő tehet mindenről. A férfi pedig egy szót sem fog szólni a saját védelmében. Semmi olyat, ami enyhítheti a bánatukat, és segít nekik, hogy képesek legyenek közösen gyászolni.

Amikor azonban már négy perccel elmúlt a megbeszélt idő, úgy döntött, vár még ötvenhatot. Akkor legalább elmondhatja, hogy egy teljes órán át várakozott. Annál tovább már nem lenne semmi értelme. Ha valami közbejött, biztos megkeresik, és nem hagyják ott állni teljes bizonytalanságban.

Ha csak nem épp ez a dolog lényege: elég messzire csalni őt attól a helytől, ahol lennie kellene. De vajon az hol van? Otthon, Jessicával és Athenával? Hát nem okoztak még elég fájdalmat neki és a családjának? Vagy a munkahelyén lenne inkább a helye? A bankban? Még mindig nem hagytak fel az ezzel kapcsolatos terveikkel? Ezért időzítették a találkozót egy hétfői nap reggelére, nem pedig hétvégére vagy késő délutánra? Mostanra, amikor a bank még épp nem nyitott ki az ügyfelek számára, de már nagyban töltik fel a széfeket készpénzzel?

Gondolatai már minden logikát nélkülöztek, de csak akkor szűntek meg pörögni, amikor észrevett valami mozgást távolabb, az úton. Egy apró pötty volt csupán, lehetett volna akár érzékcsalódás is, vagy egy madár, amely az útról csipeget valamit. De lehetett egy kisfiú is, aki épp felé igyekezett.

„Elérkezett a viszontlátás ideje” – ezt írták, és ugyan miért adták volna meg neki a pontos koordinátákat, ha azután azt akarnák, hogy ott álldogáljon az út szélén? Mi értelme lenne az egésznek? Minél többet gondolkodott rajta, annál nyilvánvalóbbnak érezte: hát persze, hogy megteszik, amit ígértek, és visszaadják, akit elvettek tőle.

Ami egyúttal azt is jelentette, hogy az állhatatossága, amely nem tört meg a rá nehezedő nyomás alatt, meghozta gyümölcsét. Erősebbnek bizonyult, mint amire számítottak, és egyáltalán nem a terveik szerint reagált a helyzetre, ami végül fejfájást okozott nekik, és inkább szabadulni akartak már tőle.

De mégsem egy kisfiú tartott felé. Hanem egy sárga DHL furgon, amely a keskeny országúthoz képest túl nagy sebességgel hajtott. Olyannyira, hogy azon sem volt ideje elgondolkodni, vajon miatta jött-e erre, mert a jármű máris elrobogott mellette, bűzös füstfelhőt eregetve maga mögött.

Bármennyire is próbált küzdeni a saját reményei és érzései ellen, most, amikor csak állt ott, és nézte, ahogy a furgon elhajt mellette, mintha kiszállt volna belőle az élet, képtelen volt tovább tartani magát. Lehajolt, és a térdére támaszkodott, hogy levegőt kapjon.

Az út, a fák, a szántóföldek, minden forgott körülötte, miközben hányingerrel küzdött. Így próbált szabadulni mindattól, amit eddig magában tartott, és képtelen volt elengedni. Mindent, ami csak lehúzta, és érzéketlen robottá tette.

Egy távoli fékcsikorgás hangja, a gumiabroncsok sivítása az aszfalton azonban nyugalomra intette. Amikor felnézett, látta, ahogy a jármű lassított, majd megállt a messzeségben. Ezután felgyulladt a tolatólámpa fehér fénye, és az autó lassan, óvatosan kezdett visszagurulni.

Amint a férfi mellé ért, megállt, és a túloldalon kinyílt a sofőrülés ajtaja. Még a sofőr lépteit is hallotta, és látta a bakancsát az autó alatt, a kerekek között. Érteni azonban nem értette a dolgot. Vajon ez is csak egy újabb üzenet? Megint egy…

– Lennart Olin? – szakította félbe töprengéseit a fiatalember. – Ön az? – Piros mellényt viselt, sárga sildes sapkája alatt a frizurája rövidre volt vágva, és egy nappal sem nézett ki idősebbnek tizennyolc évesnél.

– Igen, én vagyok – felelte a férfi, és bólintott hozzá. – Én vagyok Lennart Olin.

– De jó! Elnézést a késésért, de ez az első napom a cégnél, és csak önmagában az, hogy be tudjak lépni a rendszerbe is eltartott…

– Hol van? – vágott a szavába Lennart, aki képtelen volt kivárni a magyarázkodását.

– Kicsoda?

– Ne játssza nekem itt a hülyét! Nem most jöttem le a falvédőről. Mondja meg, hol van!

– Hát… – vakarta meg a nyakát a fiatalember. – Nem is tudom, mit… hiszen én csak egy… Jaj, majdnem megfeledkeztem a lényegről! – És hirtelen felderült az arca, miközben a mutatóujját feltartotta a levegőbe. – Van önnél személyazonosításra alkalmas igazolvány?

– Igazolvány?

– Igen. Fényképes igazolvány. Hogy lássam, valóban ön az.

– Ki más lehetne? Idekint, egy elhagyatott út kellős közepén, hajnali hatkor?

– Sajnálom, nem én hoztam a szabályokat – vont vállat a fiatalember. – Most akkor van önnél igazolvány, vagy nincs?

Lennart Olin felsóhajtott, elővette a tárcáját, és széthajtotta, hogy látszódjon a műanyag tokban levő jogosítványa. A futár kiírta a személyi számát egy számlatömbbe, majd átnyújtotta a tollát a férfinak.

– Akkor már csak itt kell aláírnia.

Lennart nem értette, minek kell aláírnia bármit is. Semmit sem értett, mégis azt tette, amit mondtak neki.

– Akkor köszönjük! – tépett ki a fiatalember egy lapot a kék másolópapír alól. – És itt van az ön példánya. – Azután visszafordult a furgonhoz, kinyitotta a hátsó ajtaját, majd eltűnt a csomagtérben. Egy régi, elnyűtt utazóbőrönddel tért vissza. – És itt a csomagja. – Letette a bőröndöt az aszfaltra, és visszafordult az autó felé. – További szép napot kívánok!

Lennart Olinnak fogalma sem volt róla, mit mondjon, ezért inkább csendben maradt, mialatt a futár beszállt a furgonba. Legszívesebben odarohant volna, hogy feltépje az anyósülés ajtaját, kirángassa a fiatalembert a volán mögül, és kérdőre vonja, mégis mi a fenét jelentsen ez az egész.

De ehelyett csak állt ott, és nézte, ahogy a jármű felgyorsul, majd egyre távolodik, míg végül már nem is látta. Szinte önkívületben ácsorgott a kihalt országúton, míg a motor hangja lassan elült. Csak amikor ismét csend támadt, akkor nézett le a lába elé, a bőröndre.

Neki is volt egy ugyanilyen, odafent, a padláson. Még az apjától kapta, de sosem használta. Állott, dohos szaga volt. Nem volt kereke sem, és egyáltalán nem volt praktikus. Tény, ami tény, ez a táska nagyon hasonlított az övére, és el is töprengett rajta, mit jelenthet ez?

Az, hogy ez a töprengés valójában csak halogatás volt, akkor vált számára nyilvánvalóvá, amikor megragadta a táska fülét. A csomag nehéz volt, ennek megállapításához nem is kellett tíz centinél magasabbra emelnie. Legalább húsz kilót nyomhatott.

Csak ekkor ébredt rá, mennyire helytelenül cselekedett. Hogy nem kellett volna értesítenie a rendőrséget, inkább tette volna azt, amire utasították. Összegörnyedt az út szélén, szabad utat engedve végre az érzelmeinek, és hagyta, hogy folyjanak a könnyei.

I. RÉSZ

2025. szeptember 13–17.

„A történelmet már megírták.

Csupán a jövő van a kezünkben.”

MATILDA RISK

1.

Amikor Harald belépett az ajtón, Amanda Olsson rögtön látta rajta, hogy rossz hangulatban van. Hiába volt az a vigyor a képén, és a megjegyzései arról, mennyire hiányzott neki a nő, nem tudta leplezni apró, szabálytalan lélegzetvételeit. Ráadásul az is árulkodó volt, ahogy becsukta vagy inkább becsapkodta maga mögött az ajtókat, például a fürdőszobáét, amikor zuhanyozni indult.

És az sem váratott magára sokáig, hogy találjon valamit, amibe beleköthet. Azt mondta, rendetlenség van, pedig a nő órákat töltött el azzal, hogy minden tiszta és rendezett legyen, mire ő hazaér.

Az évek során Amanda megszokta már, hogy a férjét gyakran egy hajszál választotta el a dühkitöréstől. Főleg az olyan napokon, mint a mai is, amikor hosszú műszakban dolgozott. Ilyenkor jobb volt kitérni az útjából és gondoskodni róla, hogy minden a lehető legnagyobb rendben legyen. Például nem volt szabad olyan ételt feltálalni neki, amilyet még sosem evett, vagy túl sokat beszélni hozzá.

Nem volt könnyű, de a nő azért tudta kezelni a helyzetet. Másoknak nem is tett említést róla. Úgysem értenék. Ráadásul azt is pontosan tudta, mit felelnének rá. „Hagyd el őt, Amanda! Hagyd el, amíg nem késő!”

De ennyire azért nem volt egyszerű. Sem anyagilag, sem érzelmileg, hiszen bármennyire is különösnek tűnhetett ez a kívülállók szemében, még mindig szerette a férjét. Halványkék szemét és izmos testét, amely olyan volt, akár egy Marvel-film főhőséé. Vagy a kedvességét, gondoskodását, amikor épp olyan hangulatban volt. Olyankor sokat mókázott, tele volt meglepetésekkel, és úgy vigyázott Amandára, ahogy senki más a feleségére.

Ám ha Amanda őszinte akart lenni, kezdte egyre jobban értékelni azt az időszakot, amíg a férfi dolgozott. Különösen amikor hosszú műszakos volt, ami az este nagy részét és az egész éjszakát is magában foglalta. Ilyenkor ő és Emelie is meg tudott nyugodni, és végre egymással foglalkozhattak, és jóformán egy teljes napjuk volt együtt.

Most csak arra kell ügyelnie, hogy kellemesen teljen az este, és mint általában, Harald most is bizonyára sokkal jókedvűbb lesz, amikor holnap kipihenten ébred. Talán még ágyba is viszi Amandának a reggelit, és rávillantja azt a mosolyát, amelybe a nő annak idején beleszeretett.

Ehhez azonban nem szabad túl sokat innia. Különben nemcsak az este, de a másnap is rosszul sikerül, és tekintve, hogy máris legurított két sört és egy jó adag grogot, még mielőtt egyáltalán asztalhoz ülhettek volna, Amanda próbált résen lenni.

Már megtanulta, hogy Haraldot képtelenség rávenni, hogy kevesebbet igyon, vagy legalább hígítsa a szeszt vízzel. Ráadásul szombat este volt. Hát mikor igyon, mikor élvezze kicsit az életet, ha még ilyenkor sem?

Amandának legalább sikerült lefektetnie Emelie-t, amíg a férfi lezuhanyozott. Előző este úgyis nagyon sokáig ébren voltak, a férfi pedig már reggel hatkor felébresztette a kislányt, és magával vitte egy hosszú túrára, fel a Kullabergre. Ahogy sejthető volt, Emelie hangot is adott a nemtetszésének. De ma estére legalább úgy elfáradt, hogy tízpercnyi meseolvasás után elaludt.

Emelie, a maga csaknem tizenkét évével valójában már túl idős volt ahhoz, hogy hangos felolvasással kelljen elaltatni, és Harald ezt többször szóvá is tette, ám hiába volt igaza, Amanda még nem tudott felhagyni ezzel a régi szokásukkal, nem is Emelie, inkább önmaga miatt.

Emelie így is, úgy is az anyja lánya volt. Az apjával sosem volt köztük hasonló kémia. És tulajdonképpen nem is volt ebben semmi különös. Elvégre minden gyerek jobban szereti az egyik szülőjét, mint a másikat. Az azonban aggasztotta Amandát, hogy a helyzet egyre rosszabb lett, és tavaly nyárra Emelie már csak Haraldnak volt hajlandó szólítani az apját.

De most legalább már aludt, így Haraldnak semmi oka nem volt rá, hogy felhúzza magát ezen. Ráadásul báránypörkölt lesz vacsorára, gyömbéres, fahéjas szilvamártással. Ettől pedig a férfi mindig jobb kedvre derült. Amanda már tegnap előkészítette az ételt, hogy még finomabb legyen. A pörköltnek általában jót tesz, ha áll egy kicsit, akár néhány napot is, és ez többet dob az ízén, mint bármelyik fűszer.

– Hmm, nagyon finom! – Harald a kézfejével törölte meg a száját, majd megemelte a borospoharát. – Egészségedre, drágám! Pont ez az, amire ma vágytam.

– Ennek örülök – emelte meg a poharát Amanda is. – Egészségedre!

– Rád és a világ legjobb báránypörköltjére! – Harald belekortyolt az italba, majd mély lélegzetet vett. – Te nem is sejtheted, milyen jó érzés hazaérni!

– Ezt örömmel hallom – felelte a nő, és rámosolygott Haraldra. – Számomra is jó érzés, hogy itthon vagy.

– Valóban úgy gondolod?

– Persze. Nagyon is.

Harald letette a poharát, majd ránézett a nőre azzal a pillantásával, amely mindig a frászt hozta Amandára. Szinte végigpásztázta a nő arcának valamennyi apró pórusát, mintha keresne rajta valamit. Bármit, amibe beleköthet.

– Már miért ne gondolnám így? – folytatta Amanda, és közben próbálta lefegyverezni a férfit egy újabb mosollyal.

– Csak arra gondoltam, te itt teszel-veszel egész nap, és jól érzed magad, amíg én a munkában gebedek, hogy előteremtsem a mindennapi betevőt – magyarázta Harald, majd kiitta a borospohara tartalmát.

– Drágám, én ezt igazán nagyra értékelem. De semmi kifogásom az ellen, hogy visszamenjek dolgozni, már ha ezt…

– Te is tudod, hogy nem akarom! – vágott a szavába a férfi. – Egyáltalán nem így értettem, de mindegy, ott egye meg a fene! Inkább arról mesélj, milyen napotok volt Emelie-vel!

– Kellemes. Sőt, nagyon jó.

– Azért remélem, nem túlságosan. Egy kicsit csak hiányoztam nektek, nem?

– Dehogynem, hát persze. Emelie már nagyon várta, hogy hazaérj.

– Emelie? Úgy érted, te nem?

– Drágám, dehogynem, én is.

Már az alkohol beszélt a férfiból. Ha ez így megy tovább, már mindegy lesz, mit mond Amanda.

– De?

– Semmi „de”. Nincs „de”. Csak el akartam mondani, mennyire hiányoztál a lányodnak.

– Vagy úgy – bólintott Harald, majd ismét megtöltötte a poharát, és jól meghúzta. – Szóval ez a helyzet. – Azután magába fordult, és jó ideig nem szólt egy szót sem. – Miért hazudsz nekem?

– Hazudok? Hogyhogy hazudok? Nem értem, miről beszélsz…

– A kurva életbe! – Csapott az asztalra a férfi ököllel. – Mégis minek nézel te engem? Azt hiszed, nem tudom, mennyire utál az a kölyök? Annak örülne legjobban, ha haza se jönnék többet!

– Dehogy, ez egyáltalán nem igaz – rázta a fejét Amanda, ám közben úgy érezte magát, akár egy rossz színésznő. – Ezt meg honnan vetted?

– Gondolod, nem látom, hogy fordítod őt ellenem? Hogy hogyan manipulálod, és teszel meg mindent azért, hogy gyűlöljön engem?

– De, Harald, én…

– Pofa be! – csapott ismét az asztalra a férfi, ezúttal akkorát, hogy a borosüveg legurult az asztalról, majd nagy csattanással összetört a kövezeten. – A francba!

– Csak nyugalom, majd én elintézem – állt fel Amanda, és összeszedte a legnagyobb üvegcserepeket, majd a mosogatóhoz sietett egy rongyért.

– Jellemző, hogy az asztal szélére teszed.

– Drágám, nem számít! Két üveggel vettem belőle. Majd felbontjuk a másikat. – Amanda leguggolt, és nekiállt feltörölni a bortócsát és az apró, csillogó üvegszilánkokat, amikor Emelie hirtelen kiabálni kezdett utána a szobájából.

– Anya!

– Most meg mi a fene baja van?

– Semmi.

– Semmi? Nem hallod, hogy üvölt?

– Harald, csak nyugodj meg, kérlek!

– Én? Én nyugodjak meg? Miért, én üvöltök? Ezt akarod mondani? Hogy az egész az én hibám?

– Nem, csak hagyd, hogy ezt most rendbe tegyem, azután bemegyek hozzá, és…

– Nem, nem, azt felejtsd el! – szakította félbe a férfi, és kiitta a poharából a maradék italt is. – Most már, az ördög vigye el, elég ebből a kényeztetésből! Ha valaki bemegy hozzá, az én leszek! – És olyan hirtelen pattant fel, hogy felborult mögötte a szék.

– Hogy érted ezt? Meg akarod nyugtatni?

– Nem. Bemegyek, és megértetem vele, hogy ha valaki már majdnem tizenkét éves, az nem ordít, mint a fába szorult féreg, valahányszor csak felébred!

– De biztos megijedt. Ez nem az ő hibája.

– Mitől ijedt meg? – tárta szét a karját a férfi, és körülnézett. – Mi van itt, ami olyan ijesztő?

– Nem tudom, de…

– Hát ez az. Tönkrementek az idegei, és ez a te hibád! Mert amint kihúzom innen a lábam, te azonnal tutujgatni kezded, mint egy játék babát. Mintha a te kis magántulajdonod lenne. De nem az! Felfogtad, Amanda? Ő az én lányom is, és én most gondoskodom róla, hogy ez az átkozott visítozás egyszer s mindenkorra véget érjen!

– Harald, kérlek! Hagyd, hogy én menjek be hozzá! Megígérem, hogy el fog…

Ekkor hirtelen kialudtak a fények. Nemcsak az étkezőasztal fölötti lámpa, hanem a konyhai spotlámpák és a mosogató feletti világítás is. Valamennyi fényforrás, az előszobában és a nappaliban is, sőt, még a tűzhelyen kéken világító számok is.

– Ez meg mi a rosseb? – sóhajtott fel Harald pár méternyire tőle. – Csak a biztosíték mehetett ki. – Azután benyomta a mobilján levő zseblámpát, és kiment az előtérbe. – Maradj itt! Én kimegyek a garázsba, és megnézem.

– És mi lesz Emelie-vel? Csak feküdjön ott addig egyedül, és…

– Majd én kezelésbe veszem. Te csak várj meg itt, és nyugodj meg! Rendben?

Amanda nem felelt. Nem akart olyasmit ígérni, amit nem biztos, hogy be is tart.

– És csak hogy tudd – folytatta a férfi, miközben Emelie ismét az anyja után kiáltozott –, ha azon kaplak, hogy bementél hozzá, amíg én odakint vagyok, nagyon dühös leszek! Megértetted? Tényleg rohadtul dühös.

– Megértettem – felelte a nő, és bólintott is hozzá, majd a férfi kiment. Nem volt más választása, mint elfogadni a feltételeit, és abban reménykedni, hogy Emelie majd visszaalszik magától. Ám nem így történt. Már hosszú percek teltek el, és a lány még mindig kiabált.

Az volt a furcsa, hogy nem jött ki a szobájából. Pedig mindig ki szokott jönni, amikor ennyire el van keseredve. Kijön, és összekuporodik a kanapén, vagy ha éjszaka van, bebújik a takaró alá. De talán meghallotta Harald fenyegetéseit, és ezúttal nem merte megtenni.

Amanda belső vészjelző rendszere vörösen villogott, és azt súgta neki, menjen be a lányához, nyugtassa meg, hogy minden rendben van, nincs miért aggódnia, és az lesz a legjobb, ha visszaalszik. Ehelyett azonban csak kuporgott a sötétben, a kiömlött bort törölgetve, és várt.

Hogy meddig, ki tudja, de az biztos, hogy Emelie csak nem akart megnyugodni. Amanda ráadásul azt sem értette, hol marad már Harald ilyen sokáig. Nem találja a biztosítékot, vagy mi történt? Nem gyakran ment tönkre, már ha egyáltalán megtörtént valaha. Amúgy meg nem automata biztosítékuk van?

– Anya! – üvöltötte Emelie újult erővel, s közben hallatszott, ahogy rángatja az ajtót, és próbál kijönni. – Anya, engedj ki! Gyere már, nyisd ki az ajtót! Kérlek, anya!

Csak nem zárta be Harald? Nem, ilyet sosem tenne. Azért vannak határok. Vagy mégsem? Amanda elbizonytalanodott, és kisietett az előszobába. Vajon ezért nem jött ki Emelie? Odarohant a kislány ajtajához, de az valóban zárva volt, és bárhogy is rángatta, nem tudta kinyitni.

– Nyugodj meg, drágám, jövök! Itt van anya, csak keres egy kulcsot!

Amanda felkapcsolta a mobilján a lámpát, és átszaladt a saját hálószobájuk ajtajához, mivel tudta, hogy annak a belső oldalán a zárban van a kulcs.

Ekkor vette észre, hogy a mobilján nincs térerő. Pedig amikor otthon volt, mindig maximális térerőt tapasztalt. Nem úgy, mint Harald, akinek más volt a szolgáltatója.

Amanda mégis megpróbálta felhívni, már csak azért is, hogy kérdőre vonja, miért zárta be Emelie ajtaját. Ám a készülék csak nem akart kapcsolni. És hasonló volt a helyzet a webkeresővel is, amikor rákattintott a Helsingborgs Dagblad könyvjelzőjére. „Nincs internetkapcsolat” – olvasta egy keretben a képernyő közepén. És a kezében tartott telefon halott volt, bár a képernyője világított. Olyan volt, akár egy zombi. Egy élőhalott.

De legalább Emelie megnyugodott közben, sőt, el is hallgatott. Eddig észre sem vette. Most először aludt vissza teljesen egyedül, és az egész káosz közepette olyan volt ez, mintha egy nagy kő esett volna le a szívéről.

Végre valami jó is történt. Ettől Harald is sokkal jobb kedvre derül majd, amikor visszatér a garázsból. Amanda így akár gyertyát is gyújthat, hogy kellemes, romantikus hangulatot varázsoljon a lakásba.

Csak először szeretett volna megbizonyosodni afelől, hogy Emelie nem rúgta le magáról a takarót, nehogy megfázzon. Kivette hát a kulcsot a saját hálószobájuk ajtajából, lekapcsolta a mobilján levő lámpát, és óvatosan a kislány szobájához ment, majd kinyitotta az ajtót.

Meglepte, milyen hideg a kilincs, és amint benyitott, érezte, hogy az egész szoba kihűlt. Az ablak sarkig tárva, a függönyök pedig hosszú csápokként tekergőztek a padlón. Talán ő maga hagyta résnyire nyitva, azután feltámadt a szél, és kiakasztotta a kampót?

Lehet, hogy ez ébresztette fel Emelie-t? Nem lenne meglepő. Amilyen élénk a fantáziája, bizonyára kísérteteket látott a függönyökben. De már mindegy. A lényeg, hogy alszik.

Miután becsukta az ablakot, és behúzta a függönyöket, amilyen halkan csak tudott, odalépett az ágyhoz. Túl sötét volt, ezért csak az ágynemű halvány árnyalatait látta. De az ágy szélére azért le tudott ülni, hogy megigazítsa a takarót.

Az első pillanatban csak annyit érzékelt, hogy valami nincs rendben. Nagyon nincs. De csak amikor felemelte a takarót, és végighúzta a kezét a lepedőn, akkor értette meg, hogy üres az ágy.

2.

– Szóval, mikor találkozhatok vele? – kérdezte Fabian Risk Matildától, miközben mindkettejük poharát újratöltötte, és lejjebb tekerte a viharlámpa kanócát.

– Kivel? – nézett fel a mobiljából Matilda. – Simonnal?

– Vele. – Fabian belekortyolt a borba, majd megállapította, hogy odakint egyre hevesebbek a széllökések, és erőteljesen rángatják a csónakot.

– Csak szórakozunk egy kicsit. Egyelőre fogalmam sincs, komolyra fordul-e a dolog, és esetleg találkoznék vele párszor négyszemközt is, még mielőtt te is belépsz a képbe, és ítéletet mondasz róla.

– Csak kíváncsi vagyok rá. Az mióta tilos?

– Apa, ne is erőlködj! Ismerlek. Te mindenkiben pszichopatát látsz.

– Folyton túlzásokba esel. Némelyikükben inkább sorozatgyilkost látok.

– Ahogy mondod – felelte Matilda nevetve. – Rajtad kívül ki más is bukkanhatna egy sorozatgyilkosra egy olyan országban, ahol nincsenek is sorozatgyilkosok? – csóválta a fejét Matilda, és megette a lasagne maradékát. – De szerintem Simon miatt nem kell aggódnod. Ő nagyon kedves. És ki tudja? – vont vállat. – Az is lehet, hogy már vége van.

– Már miért lenne?

– Vegyük csak például ezt a hétvégét. Simon képtelen felfogni, hogyan választhatja valaki azt, hogy az apjával vitorlázik, ahelyett, hogy Lundban bulizna inkább.

– Hát ezt magam sem értem. Viszont annál inkább értékelem.

– Akkor jó, apa – nézett a szemébe a lánya. – Mert én is. Amikor kicsi voltam, sosem volt időd ilyesmire. Hát akkor igyunk erre a hétvégére! – emelte meg a poharát.

Ha ebben a pillanatban Fabian megállíthatta volna az időt, habozás nélkül megteszi. Mintha minden körülmény összejátszott volna, hogy ezt a pillanatot a lehető legszebbé varázsolja. Odakint a feltámadó szél még melegebbé és otthonosabbá tette a frissen lakkozott mahagónikajütöt. Ahogyan odalent, a borhűtőben behűtött ital, és Ry X bemutatkozó albuma, a Dawn is, amely a frissen beszerelt hangszórókból szólt.

De mindenekelőtt Matilda tette azzá. Ha későn is, de sikerült végül egymásra találniuk, és azok után, amin keresztülmentek, Fabian ezt remélni sem merte. Most mégis ott ültek, apa és lánya, és némi jóindulattal Fabian, szokatlan módon, már-már jó szülőnek érezte magát. Márpedig, amióta csak az eszét tudta, erre az érzésre vágyott.

Az asztalon heverő mobiltelefon rezgése törte meg a varázslatot, és magára vonta Matilda figyelmét.

– Na, most legalább annyit ír, hogy hiányzom neki, szóval talán mégsincs vége – szólalt meg.

– Akkor jó – felelte Fabian, és tanulmányozni kezdte a lányát, amíg ő gyors mozdulatokkal megírta a választ, és elküldte a fiúnak egy szelfi kíséretében, miután beigazította hozzá a haját.

Olyan magabiztos felnőtt lett belőle. Mintha egy cseppet sem kételkedett volna abban soha, ki ő, és mit akar. Bár, ami azt illeti, mindig is ilyen volt. A jelleme már kiskorában jól körvonalazódott. Nem úgy, mint az apjáé, aki még a mai napig is kapaszkodókat keresett, amelyek segítségével próbálta megérteni önmagát.

És ha őszinte akart lenni, még mindig nem tudta, ki is ő valójában. Csupán annyit, hogy egész más ember, mint az a Fabian, aki tizenöt évvel azelőtt elhagyta Stockholmot, és Helsingborgba költözött a családjával. Akkor azt hitte, egyúttal élete mélypontját is maga mögött hagyta, és újra tiszta lappal indulhat.

Nagyobbat aligha tévedhetett volna.

Tény, hogy tizenhárom, viszonylag nyugodt évet élt meg a válása és Theodor elvesztése után. Sőt, még nagyjából a munkahelyén is rendeződött a helyzet. Igaz, a drogkereskedelem és a szélsőséges erőszak még nagyobb méreteket öltött, de néhány kivételtől eltekintve össze sem volt hasonlítható az első helsingborgi időszakában tapasztaltakkal. Azok a nyomozások és elkövetők ugyanis, akikkel akkoriban dolga volt, annyira különböztek az átlagtól, hogy értelme sem lett volna az összehasonlításnak.

Az abból az időből származó emlékei egyre inkább egy régi, rossz álom töredékeinek tűntek. Ugyanakkor erősen aggasztotta is valami, amit konkrétan nem tudott megfogalmazni, de egy állandó, enyhe érzése volt, hogy a jelenlegi nyugalom valójában nem más, mint az igazi vihar előtti csend.

– És veled mi a helyzet? Van valami változás? – nézett fel Matilda a mobiljáról.

– Mire gondolsz?

– A randizásra. Egy örökkévalóság telt el azóta, hogy elváltatok anyával. Ő pedig azóta már újraházasodott és…

– Én ennek rendkívüli módon örülök is – vágott a szavába Fabian. – Amíg jobban érzi magát, mint amikor még velem volt, én elégedett vagyok.

– De most komolyan, apa! Még csak ötvenöt éves vagy, és a korodhoz képest egész tűrhetően nézel ki. Már úgy értem… á, tudod, hogy hogyan. Az élet megy tovább. Ha gondolod, én szívesen segítek neked profilt készíteni és összeállítani egy jó bemutatkozást.

– Köszi, de semmi szükség rá. Remekül megvagyok így is. Jut eszembe, eldöntötted már, milyen ajándékot szeretnél a születésnapodra?

– Ez most mégis miről jutott eszedbe?

– A korról. Amit te hoztál szóba. Neked pedig hamarosan születésnapod lesz.

– Hamarosan? – sóhajtott fel Matilda. – Az még másfél hónap! Nehogy azt hidd, hogy ilyen könnyen megúszod! – Ám ekkor valami nekicsapódott a hajótestnek, amely megremegett. – Ez meg mi volt? – kapta fel a fejét.

– Megyek, megnézem – állt fel Fabian, bár nem volt benne biztos, vajon tényleg olyan erőteljesen ringott a hajó, vagy csak ő ivott egy pohárral többet a kelleténél. Odafent, a fedélzeten azután világossá vált számára, hogy a szél felerősödött, és az iránya is megváltozott, már nem a szárazföld felől fújt, hanem keletről, a tenger felől, és ráadásul hideget is hozott magával. Vagyis követte őket Svédországból a szoroson át.

Humlebæk kikötője, amely máskor maga volt a bűbáj, most fellázadt. Rángatta a köteleket, meghajlította a vitorlarudakat, a körülöttük levő, jól megrakott hajókon is, és a lökhárítók nyikorogva csapódtak egymásnak, majd itt-ott, a fedélzeteken sötét árnyak bukkantak fel, és igyekeztek kibiztosítani a hajókat. Fabianék azonban egy lelket sem láttak a mellettük levő roncs kishajóban, pedig az ablakaiban égett a villany, ám az egyik kikötőkötél elengedett, az orr-rész megdőlt az egyik irányba, és Fabian Maxijának ütközött.

– Halló! – kiáltott át Fabian, és öklével kopogtatni kezdett a hajótesten. Mivel azonban senki nem válaszolt, nem látott más megoldást, átmászott a szomszéd hajóba, hogy saját kezűleg húzza meg a köteleket.

Pár méternyire tőle két férfi állt a mólón, háttal neki, és a szorost figyelték.

– Elnézést! – kiáltott oda nekik Fabian, ám azok nem feleltek. – Halló! Ez a maguk hajója?

Ám a szembeszél túl erős volt ahhoz, hogy meghallják. Felpattant hát a mólóra, és végigsietett rajta.

Általában, bármilyen rosszak is voltak a látási viszonyok, éjjelente mindig látszott egy-egy világító gyöngyszem a szoros túloldalán, a svéd part mentén. Meglehet, hogy Svédország az utóbbi időben sötétebb és hűvösebb hellyé változott, legalábbis az ő számára, de innen, a túloldalról nézve mindig valóságos fényárban úszott.

Ezen az estén azonban olyan sötét volt, mintha az egész országot egyetlen ecsetvonással eltüntették volna a föld színéről. Csakis valami hatalmas áramszünetről lehetett szó.

3.

Amanda Olsson hallott már olyan anyákról, akiknek szupererejük támadt, amikor a gyermekük életveszélyes helyzetbe került. Hirtelen képessé váltak rá, hogy megemeljenek egy egész autóroncsot, vagy szembeszálljanak egy támadó cápával, holott csupán egy digitális kamera állt rendelkezésükre, amelyet fegyverként használhattak.

Ő azonban semmilyen szupererőt nem tudott felmutatni, ami az újságok címlapjaira repítette volna. Kétség sem fért hozzá, hogy valami komoly dolog történt, és Emelie életveszélyben van. Sőt, talán már nem is él. Amanda mégis képtelen volt a nevét kiáltozni. Nem tudta volna megindokolni, miért. Pedig addig kellett volna üvöltenie, amíg meg nem találja az ő kicsi, drága Emelie-jét.

Ehelyett azonban csak fel-alá járkált, anélkül, hogy bármilyen terve lett volna. Benézett a függöny mögé, majd a szekrényekbe is. Bedugta a kezét a sötétbe, a ruhák közé, és kotorászni kezdett odabent. Mintha bújócskát játszottak volna, azzal a különbséggel, hogy Amanda pulzusa közben az eget verte. Gyorsan benézett még az ajtó mögé is, meg az ágy alá, ahol a játékok voltak, többek közt Einar, a plüssmackó is, akit egész héten kerestek.

De mintha valami belülről megakadályozta volna abban, hogy felsikoltson. Mintha rettegett volna a saját hangjából felszabaduló nyers kétségbeeséstől. Attól, hogy a belátás ereje áthatol a tagadás valamennyi rétegén. A belátás, hogy a legrosszabb, amit csak el lehetett képzelni, valóban megtörtént, és soha semmi nem lesz már többé ugyanolyan, mint volt.

Lehet, hogy Harald magával vitte őt a garázsba? Ez nem vallana rá, de azért nem árt, ha utánanéz. Ez legalább magyarázatot adhat arra, miért marad olyan sokáig távol a férfi. Amúgy mennyi ideig tarthat egy biztosíték kicserélése?

Amanda szinte maga is meglepődött, amikor meghallotta a saját hangját:

– Emelie, hol vagy? – Először csak tétován szólt, ám amint kinyitotta a száját, és kiejtette a lánya nevét, már nem volt többé visszaút. – Emelie! – Többé nem dughatta homokba a fejét. – Emelie, Emelie, Emelie!

Minden lépéssel, amelyet megtett az előszobán át, a garázsajtó felé, egyre jobban megfeszültek a mellkasában és a hasában levő izmok, és végül sikerült valóban nagyot kiáltania, amit már réges-rég meg kellett volna tennie.

– Emelie! – üvöltötte a sötétbe. – Emelie, hol vagy?

A félelemtől reszketve nyitotta ki az ajtókat, és rohant végig a takarítószekrény és a hobbiszoba előtt.

– Emelie, hallasz engem? – Majd továbbsietett a garázs felé, amelynek – legnagyobb meglepődésére – nyitva állt az ajtaja, és az autójuk nem állt benne. – EMELIE!!!

Harald magával vitte. Most már biztos. Kocsival vitte el. De vajon miért? Amanda kirohant a felhajtóra, körülnézett, és látta, hogy a szomszédai odakint gyülekeznek a sötét utcán.

– Hahó, látta valamelyikük Emelie-t? – kiáltotta Amanda feléjük sietve. – Hahó!

A szomszédok értetlenül fordultak felé.

– Hé, válaszolnának? – Majd megragadta a szomszédasszonyt a kötött pulóverénél fogva, és magához rántotta. – Miért nem felelnek? Emelie eltűnt!

Látta a nő szájmozgásából, hogy mond valamit, de nem hallotta, csupán a kezét érezte, ahogy próbálta kiszabadítani magát Amanda szorításából.

Egy férfi azonban beleordított a fülébe. Szitkozódott, majd próbálta lenyugtatni Amandát. De hogyan is nyugodhatna meg, amikor valaki elrabolta a lányát? Üvöltözni kezdett hát. És miközben üvöltött, odébb lökte a kezeket, amelyek próbálták lefogni.

Látta, ahogy a szomszédok meghátrálnak előle. Sejtette, hogy a háta mögött róla beszélnek. De mindez mit sem számított. Csupán az, hogy Emelie eltűnt. Egyedül az volt a fontos, hogy megtalálja.

Amanda továbbsietett lefelé az utcán, valami támpontot keresve, amely magyarázatot adhatott volna arra, mi is történt. Ám csupán sötét házakat látott útközben, és a felhajtóikon álldogáló szomszédokat, akik egymással beszélgettek. Úgy tűnt, egyikük sem tudta, miért ment el az áram. Ám amíg ők ott voltak egymásnak, és közösen keresték a válaszokat, addig ő egyes-egyedül volt, és pánikba esett.

Csak amikor a nedves fűre lépett, akkor jött rá, hogy csak zokni van a lábán, és visszafordult a saját telkük felé. De mit tegyen, ha hazaér? Hiszen Emelie-t nem találja otthon. Sem pedig a válaszokat arra, mi történt. Semmi nem várja otthon. Semmi más, csupán megannyi kérdés és az üresség érzése.

Megkerülte hát a házat, s bár körülötte mindenütt sötét volt, a szeme sarkából mégis megpillantott egy árnyat, amitől megtorpant. Megfordult, és benézett a panorámaablakon a nappaliba, hogy megbizonyosodjon afelől, nem tévedett.

De nem. Harald valóban ott ült a kanapén. A felhők között áttörő holdfényben látta, hogy a férfi hátrafordult, és egyenesen a szemébe nézett. Hát visszajött. Visszajöttek.

Már nem is emlékezett rá, mikor örült utoljára ennyire annak, hogy láthatja a férjét, és besietett hozzá a garázson keresztül, ahol az autójuk ismét a helyén állt.

– Harald, hol jártatok? – kiáltotta már az előszobából, majd megtorpanva körülnézett. – És hol hagytad Emelie-t?

Harald azonban nem válaszolt, csak üldögélt tovább a kanapén, és a földet nézte.

– Miért nem szólsz egy szót sem? – folytatta a nő, közelebb lépve a férjéhez. – Hol hagytad Emelie-t?! – ismételte meg. Fel nem foghatta, miért nem kap választ. Harald csak ült ott, és rá sem nézett. – A rohadt életbe, Harald! Térj már észhez! – Megfogta a férfi kezét, úgy próbálta felhúzni a kanapéról.

Ekkor ismét felgyulladtak a fények. Olyan régóta volt már sötét, hogy Amanda meg is feledkezett róla. Ám most odabent és a környéken is minden lámpa teljes fényerővel égett, és az első másodpercekben, amíg a szeme hozzá nem szokott, hunyorognia kellett.

– Ezt itt találtam – emelte fel az egyik kezét Harald, amelyben egy névjegykártyára hasonlító papírdarabot tartott, rajta kézzel írott szöveg.

Amanda elvette tőle, és elolvasta a három rövid sort, de többször neki kellett rugaszkodnia, mire képes volt felfogni a tartalmát.

„Egy jótanács: semmi esetre se lépjenek kapcsolatba a rendőrséggel! Bármi történjék is, őket hagyják ki belőle! Emelie érdekében.”

4.

Ott lógott az ablak előtt. Úgy húsz méter magasan a levegőben, látszólag függetlenítve magát a gravitációtól. A sirály, méteres szárnyfesztávolságával, szinte mozdulatlanná merevedett, méghozzá minden látható erőlködés nélkül.

Fabian képtelen volt levenni róla a szemét. Meggyőződése volt ugyanis, hogy a madár gondosan választotta ki magának éppen ezt a helyet. Nem is a folyamatos felhajtóerő miatt, inkább azért, hogy kárörvendő vijjogásával élcelődjön Fabian balszerencséjén, aki kénytelen volt odafent, a rendőrpalota legfelső szintjén, egy tárgyalóterembe zárva tölteni a napját, holott vasárnap volt, és ragyogóan sütött a késő nyári nap.

Ekkora büntetést azért nem érdemelt volna. Már önmagában az is, hogy idő előtt el kellett hagynia Humlebæket, és félbeszakítania a Matildával töltött hétvégéjét, elviselhetetlennek tűnt. A Louisiana Múzeumba sem jutottak el, ahol Andy Warhol és a pop-art új csodája, Alex Da Corte kiállítását akarták megnézni. És nem tudtak lemenni a kikötői vendéglőbe szendvicsezni és snapszot inni, pedig hogy várta mindezt!

Az azonban, hogy Szikla az „eszméletlenül fontos” kategóriába sorolta a megbeszélésüket, nem volt épp szokványos jelenség, és némi kíváncsiságot ébresztett benne. Talán épp erre várt. Ugyanakkor semmi kedve nem volt ahhoz, hogy belerángassák egy „eszméletlenül fontos” nyomozásba, amelyben az „eszméletlenül fontos” valójában azt jelenti, hogy éjjel-nappal dolgoznia kell, feláldoznia a családi életét, és a legrosszabb esetben akár még az életét is kockára kell tennie.

Igazság szerint fel kellett volna mondania, amíg még volt rá idő. Átadni a székét valami buzgómócsingnak, még mielőtt az „eszméletlenül fontos” dolgok befészkelték volna magukat az életébe, és megfertőzték volna. Egy ifjoncnak, aki még naivan hitt abban, hogy a világot jobbá lehet tenni.

Több ízben is megírta már a felmondólevelét. Ám valami mégis visszatartotta. Vágyott még bizonyos dolgokra. Úgy érezte, még nem végzett. Vár még rá valami. Csakis őrá. Pedig kétségbeesetten igyekezett elnyomni e vágyát. Akár egy alkoholista, aki minden italt kiöntött a lefolyóba. Egyetlenegy üveget kivéve.

– És veled mi a helyzet? – tette fel a kérdést Irene Lilja, aki átlósan szemben ült Fabiannal az ovális tárgyalóasztalnál, és jóformán be nem állt a szája, amíg Szikla érkezésére várt, Fabiannak pedig szokás szerint sikerült Lilja mondandójának nagy részét kiszűrni a gondolataiból. Ám a jelek szerint kénytelen felhagyni ezzel. – Hahó, Fabian! Hozzád beszélek!

– Bocs, mit is mondtál? – vette le a tekintetét a férfi a súlytalanul lebegő sirályról, és fordult a neki integető Lilja felé.

– Hadd halljuk, képes vagy-e felülmúlni Olle sztoriját!

– Hogy mi? – nézett Fabian segélykérőn Olle Myrénre, aki frissen vasalt inget és nyakkendőt viselt. – Nem tudom, jól értettem-e, amit…

– Amit mondtam? – vágott a szavába Lilja. – Mert egy szó sem jutott el az agyadig. Olle, most meg kell ismételned!

– Dehogy! Minek? – legyintett Myrén. – Nem volt olyan borzasztó fontos.

– Dehogynem! – erősködött Lilja, majd Fabianhoz fordult. – Nem tudom, te hol voltál tegnap este, az áramszünet idején. Én épp a futópályán edzettem, amikor mindenütt kialudtak a fények, és mivel még telefonálni sem tudtam, félni kezdtem a sötétben. De ez semmi ahhoz képest, amit Olle átélt a moziban.

Myrén megvonta a vállát.

– Én nem tudom, mi a rosszabb, de nem túlzás azt állítanom, hogy támadt némi pánik a teremben. És nem javított a helyzeten, hogy épp egy horrorfilmet néztünk.

– Hát azt el tudom képzelni – bólogatott Fabian, bár neki már azt is nehezére esett elképzelnie, hogy Myrén, aki nemrég múlt hatvanéves, egyáltalán még moziba jár, és ráadásul horrorfilmeket néz.

– A Démonok között 4. részét, Az utolsó rítusokat néztem meg – folytatta Myrén. – Voltaképp el sem akartam menni, mivel a harmadik része, Az ördög kényszerített, nem ütötte meg a mércét, már ha…

– Olle, hagyjuk ezt most! – vágott a szavába Lilja. – Beszélj inkább arról a nőről, aki… – Ám az ő mondandóját egy ajtónyitás szakította félbe.

– Na, hát itt vagytok? – dörrent rájuk Szikla, majd becsukta maga mögött az ajtót. – Az ember már-már azt hinné, hétfő van. – Nevetett a saját viccén, ám amikor látta, hogy senki sem veszi a lapot, abbahagyta. – Nézzétek, tényleg nagyra értékelem, hogy bejöttetek vasárnap, ahelyett, hogy odakint élveznétek ezt a csodás időt. És hogy bebizonyítsam, hoztam is nektek ajándékot – folytatta, majd az ajtó felé mutatott. – Agneta, bejöhetsz! – Az ajtó megmozdult, ám nem nyílt ki. – Agneta! Ne ácsorogj már odakint! Csak nyisd ki az ajtót!

– De mégis melyik kezemmel? – szólt odakintről Szikla titkárnője, Agneta Persson.

– Hopsz, erre nem gondoltam! – Szikla odasietett az ajtóhoz, és beengedte Agnetát, aki egy tálcát tartott mindkét kezével. – Arra viszont igen, hogy az ilyen napokon extra kávéra lesz szükségünk, sőt, ami talán még fontosabb, egy jókora szelet hercegnőtortára is!

Fabian, kelletlenül bár, mégis jobb kedvre derült, és miközben Agneta kávét, szalvétát és kanalakat osztott ki köztük, nekiláttak felvágni a tortát, amely nem holmi előrecsomagolt, bolti cucc volt, hanem valódi cukrászremek a Fahlmansból, kartondobozban, aranyszínű szalaggal átkötve.

– Hát akkor lássunk is neki! – folytatta Szikla, amint Agneta megindult kifelé.

– Nem várjuk meg Wandát? – kortyolt bele a kávéjába Lilja. – Jó lenne, ha ő is az elejétől hallaná a történetet.

– Nem, ő épp helyszínel, de hadd térjek majd vissza rá később! Mint azt néhányan talán már tudjátok, finoman szólva is eseménydús éjszaka áll mögöttünk. És ezzel nem arra a kis áramkimaradásra célzok.

– Hát azért nem volt az olyan kicsi.

– Mindegy, az nem a mi gondunk. A Svéd Elektromos Művek épp az imént adott ki közleményt az esetről. Nem tudom, olvastátok-e, de karbantartási munkálatokat végeztek, amelynek hibái sajnálatos módon a transzformátorállomás túlterheltségéhez vezettek odafent, Söderåsennél.

– Vagyis egy ilyen kis vacak trafóállomás képes kiütni fél Skåne áramellátását? – csóválta a fejét Lilja. – Hát ez igazán megnyugtató ezekben a nehéz időkben.

– Na igen, és aztán beindult a dominóhatás, ami csak rontott a helyzeten. De persze minek szólok bele? Én nem értek az egészhez.

– Hát nem nagy titok, hogy az elektromos művek fejlesztését eléggé elhanyagolták – vette át a szót Myrén. – Az általános energiaválságot és a bezárt reaktorokat tekintve csak az a csoda, hogy mindez nem következett be korábban.

– Na jó, fejezzük be ezt a témát, hiszen nem ezért ülünk itt és tömjük magunkba a kalóriákat! – harapott egy nagyot Szikla a hercegnőtortából. – Két eset is hever az asztalunkon. Az egyik közülük némileg szokványosabb, és ez tulajdonképpen várhatna holnapig is. De ha már úgyis összegyűltünk itt, akár erről is beszélhetek. – Majd egy újabb falat tortát tömött a szájába, amelyet kávéval öblített le, azután körbeadta a kollégáinak egy középkorú nő fotóját, aki virágmintás blúzt viselt, nagy keretes szemüveget, és vállig érő, sötét haja volt. – Ő itt Cornelia Berghammar. Egyedül él a kutyájával Billesholmban. Egész pontosan a Bäckstigen 16.-ban. Pár órája értesítették a szomszédai a rendőrséget, mert a kutyája egész reggel ott ugatott a házuk előtt. Mivel a szomszédoknak volt kulcsuk hozzá, bementek szétnézni, és nagyon meglepődtek, amikor nem találták otthon Corneliát.

– Na jó, azért az már több a soknál, hogy ha valaki nincs otthon, rögtön meg kelljen keresnünk! – méltatlankodott Lilja. – Pláne vasárnap.

– De mint mondtam, nem ezért hívtalak ide titeket.

– Talán csak elment bevásárolni a vacsorához, és otthon hagyta a kutyáját – vont vállat Myrén.

– Persze, könnyen lehet, hogy ez a helyzet, épp ezért nem sürgős az ügy. Csak épp, ha lehet hinni a szomszédoknak, a nő sosem hagyta otthon a kutyáját.

– Vagyis Cornelia Berghammarra körözést kell kiadnunk – szólt Fabian, majd rögtön az első falat után megállapította, hogy a torta szinte tökéletes.

– Így van. De tudomásom szerint jelenleg nem áll fenn bűncselekmény gyanúja.

– Meglehet, hogy ostoba kérdés – vetette közbe Lilja –, de ha bűncselekménynek még a gyanúja sem áll fenn, akkor minek pazaroljuk erre az időnket?

– Mert én egy olyan jó fej srác vagyok, hogy megígértem a drága billesholmi kollégámnak, hogy ha lesz időnk rá, utánanézünk. Minden információt megtaláltok a dokumentumban, úgyhogy térjünk is vissza az elmúlt éjszaka valódi csúcspontjához! Vagy helyesebb lenne talán a mélypontjának nevezni. Ugyanis valaki megcsapolta az Állami Bank készpénzraktárát.

– Micsoda? Bankrablás történt? – tette le Myrén a kávéscsészéjét, amikor végre már inni készült volna belőle. – Mármint eltűnt egy csomó készpénz? Jelöletlen bankókötegek?

Szikla bólintott.

– Tudom, ez úgy hangzik, mint egy nyolcvanas évekbeli detektívregény sztorija. Mégis teljesen komoly az ügy. A kapott adatok alapján elképesztő az összeg: több mint kétszázötvenhárommillió korona, amely egyértelműen minden idők legnagyobb zsákmánya ebben az országban.

– Negyedmilliárd – ízlelgette a számokat Myrén, s közben előhúzott az övtáskájából egy doboz édesítőszert. – Az ember ilyenkor hajlamos eltöprengeni rajta, vajon a törvény megfelelő oldalán áll-e.

– Én azt sem tudtam, hogy az Állami Banknak van készpénzraktára – tette hozzá Lilja.

– És ezzel nem vagy egyedül – felelte Szikla. – De ez a 2023-ban életbe lépett, az Állami Bankról szóló törvény következménye, amely kimondja, hogy a bank felelőssége a készpénzraktározás az ország területén. Ezért öt raktárat építettek fel, szerte az országban. A legdélebbi fekvésű Hässleholm mellett áll.

– Akkor újból meg kell kérdeznem – vetette közbe Lilja –, hogy ha Hässleholmban bankrablás történik, az miért a mi asztalunkra kerül, és nem az övékére? Tán csak nem azért, mert te olyan „jó fej srác” vagy, hogy örömmel feláldozod az ügyért a vasárnapunkat?

Fabian igyekezett tovább élvezni a tortáját és azt, hogy nem kell hozzászólnia a témához. Kivételesen Lilja minden szavával egyetértett.

– Nem, és pontosan ide akartam kilyukadni, úgyhogy köszi a kérdést. Ugyanis kiderült, hogy a gyanúsított a mi körzetünkben lakik, pontosabban Ättekullában.

– Szóval máris van gyanúsítottunk? – nézett össze Lilja Myrénnel, aki épp az édesítőszert kavarta el a kávéjában.

– Sőt, mondhatnám, megalapozott a gyanú vele szemben. Ha egy kicsit megerőltetjük magunkat, már ma délután elkaphatjuk – hallgatott el Szikla, és felhörpintette a kávéját.

Nehéz lett volna megállapítani, vajon szándékosan piszkálta-e fel a kíváncsiságukat. Szikla már csak ilyen volt. Olykor képes volt akár egy mondat kellős közepén elhallgatni, általában azért, hogy egyen vagy igyon valamit. Ám az időzítés ezúttal kétségtelenül hatásos volt, és valamennyiüket izgalomba hozta.

Elvégre mégiscsak ritka eseménynek számított, hogy az egyik legkiterjedtebb áramkimaradás során, amelyet valaha átéltek, több száz milliós bankrablás történt. Ez persze lehetett véletlen egybeesés is. Balszerencse, hogy az áramszünet hatástalanította a biztonsági rendszert. Avagy mégsem…

És ez megint előhozta Fabianból azt az érzést. Mint amikor az alkoholista elrejti a piásüveget, azután mégis képtelen ellenállni a csábításának. Mindjárt megint ott ül majd, és kelletlenül bár, de ízekre szedi és megkérdőjelezi az összes információt, és minden apró követ megmozgat, hogy megpróbálja észrevenni a részleteket, amelyeket még senkinek sem sikerült. A méreg lassan szétterjed a testében, és anélkül, hogy tudatában lenne, máris eggyé válik a nyomozással.

Szíve szerint felállt volna az asztaltól, hogy elsétáljon. Ki a napfénybe, meglátogatni Theodor sírját, azután hazamegy, feltesz egy albumot, és a hétvége utolsó óráit agyalástól mentesen tölti el.

– Kiderült ugyanis, hogy az elkövető belépőkártyával és kóddal ment be – folytatta Szikla, miközben szétosztott köztük pár elmosódott fotót, amelyeken egy sötét ruhába öltözött, álarcot és durva bakancsot viselő ember volt látható, automata fegyverrel és a nyakában lógó gázálarccal.

– Biztos nem egyedül csinálta – vetette fel Myrén a fotókat tanulmányozva.

– Egyelőre ennyit tudunk. De én is nehezen hiszem, hogy ne lettek volna bűntársai.

Ezzel Fabian is egyetértett. Kellett hogy legyenek bűntársai. Már ahhoz is két kéz kellett, hogy kétszázötvenhárommillió korona készpénzt el tudjon cipelni a helyszínről. De nem ez volt az egyetlen részlet, amely nem stimmelt, és még mielőtt meggondolhatta volna magát, megszólalt:

– Ha belépőkártyával és kóddal ment be, nem lehetett áramszünet.

– Ez teljesen igaz – emelte fel Szikla a kistányért a tortájával. – Abban reménykedem, hogy amint a térfigyelő kamerák felvételei megérkeznek, közelebbi információkhoz jutunk a történtekről. Jelenleg azonban a következőket tudjuk: tegnap este kilenc óra tizennyolc perckor érkezett meg a képen látható férfi az épületbe. Semmi jel nem utal arra, hogy teherautóval vagy bármi más járművel ment volna, úgyhogy egyelőre abból kell kiindulnunk, hogy gyalogosan érkezett. Miután bejutott az épületbe, összetűzésbe került az őrökkel. Valamikor akkortájt ment el az áram, és mindenütt kialudtak a fények. Hogy azután pontosan mi történt, azt még mindig homály fedi.

– Csak kellett hogy legyen egy tartalék áramfejlesztőjük – méltatlankodott Myrén.

– Volt is, de valamiért nem indult be. Wanda most épp a helyszínen van, és közelebbről is megvizsgálja. Úgyhogy várjuk ki, mire jut. Azt azonban tudjuk, hogy az áramfejlesztő közelében lövöldözés zajlott, aminek során az egyik biztonsági őr súlyosan megsérült. Jelenleg is altatásban van, és itt, a helsingborgi kórházban műtik, azután reméljük, hogy belátható időn belül hallunk felőle.

– De nem azt mondtad, hogy van egy gyanúsítottunk? – kérdezte Lilja.

– Nem – rázta a fejét Szikla. – Azt mondtam, megalapozott a gyanú vele szemben. – Majd ismét kinyitotta a mappáját, és kiosztott pár portrét egy negyvenes éveiben járó férfiról. – Ő itt Göran Florell, az Állami Bank alkalmazottja, a hässleholmi készpénzraktár személyi felelőse.

– És akkor hogy lehet, hogy megalapozott a gyanú vele szemben?

– Az ő belépőkártyáját és kódját használta a tettes.

– De hogy lehetne annyira idióta, hogy…?

– Pontosan tudom, mit akarsz mondani – emelte fel a kezét Szikla, jelezve, hogy még nem végzett. – Miért leplezné le saját magát a belépőkártyájával, és lőne rá éles fegyverrel a saját munkatársára? Én is ezt a kérdést tettem fel magamnak először. Talán csak ostobább, mint Siri a mobilomon, vagy megzsarolták, és egyszerűen kétségbeesett. Mit tudom én? Mindenesetre van fegyvertartási engedélye, és tagja a helsingborgi lövészklubnak. Ráadásul azt híresztelik, hogy az elmúlt évben jó pár milliót veszített tőzsdei részvényeken.

– Honnan tudod mindezt?

– Kapcsolatba léptem pár emberrel a lövészklubból. De ezek csupán híresztelések, nem kőbe vésett tények. Hogy valójában mi a helyzet, azt a ti dolgotok lesz kideríteni.

– És mi történt a többi biztonsági őrrel? – vetette fel Myrén. – Akikkel szembeszállt, amikor elment az áram?

– Ekörül még vannak bizonytalanságok. De több jel is arra utal, hogy lefegyverezték és elkábították őket a sötétben.

– Elkábították?

Szikla bólintott.

– Legalábbis ők ezt állítják. És mire magukhoz tértek, a helyiség már ki volt fosztva.

Fabian számára az egész kissé zavarosnak tűnt. Az, hogy az áramszünet kulcsszerepet játszott a történetben, egyértelmű volt. Ami viszont egyúttal azt is jelentette, hogy az akciót hihetetlenül komoly tervezés előzhette meg, ez azonban a legkevésbé sem vágott egybe azzal az idiotizmussal, hogy valaki a saját belépőkártyáját használja egy betöréshez. És ez ellentmond a hivatalos magyarázatoknak is, melyek szerint a transzformátorállomás szerencsétlen túlterhelése okozta az áramkimaradást.

– Van itt valami, amit nem értek – szólalt meg ekkor Lilja. – Azaz voltaképpen több dolog is…

– Irene! – szólt rá Szikla, felpillantva a mobiljából. – Bármeddig elüldögélhetünk, és vitatkozgathatunk erről, de jobb, ha ezt most elengedjük. Az a helyzet, hogy Göran Florell a Bronsgatan 2.-ben lakik a családjával együtt, és épp most kaptam engedélyt a bevetési egységtől, hogy odamenjünk.

– És honnan tudhatjuk, hogy otthon tartózkodik?

– Addig sehogy, míg oda nem érünk. Azt azonban tudjuk, hogy nincs a lőtéren, pedig vasárnap délelőttönként ott szokott lenni. Ahogyan azt is, hogy az autója ott áll érintetlenül a garázsfelhajtójukon, és hogy a Helsingborgs Dagbladot, amelyre a postaládájukra ragasztott matrica szerint előfizetnek, bevitték a házba. Úgyhogy semmi okát nem látom a további időhúzásnak. Menjünk, hozzuk be, és hallgassuk ki!

5.

Amanda Olsson keze annyira reszketett, hogy kis híján elejtette a mobilját, amikor az arca elé tartotta, hogy feloldja, ami nem sikerült, ezért a készülék kérte, hogy üsse be a hatjegyű kódot.

Talán azért nem működött az arcfelismerő, mert nem volt már többé önmaga. Lehet, hogy időközben teljesen megőszült. Fogalma sem volt róla. Azóta bele sem mert nézni a tükörbe.

A mobilját a konyhapultra tette. Így könnyebb volt a helyes sorrendben beütni a hat számjegyet. Ezután kikereste a telefonkönyvéből a lovasiskola telefonszámát, és kihangosította a hívást.

– Tessék, itt Karin.

– Jó napot, én vagyok az… – Ám a hangja berozsdásodott, és hebegni kezdett. – Amanda Olsson, vagyis Emelie anyukája.

– Ó, igen. Jó napot! Már épp azt találgattuk, hol lehet Emelie.

– Persze, megértem… – Amanda közben mindvégig rosszul érezte magát. – Nos, az történt, hogy… – Most azonban hirtelen tört rá, és egyre jobban elhatalmasodott rajta.

– És ugye nem felejtették el, hogy most ő a soros az uzsonnát illetően?

– Nem, csak épp az a helyzet, hogy… – Amanda nyelt egyet, és próbálta visszatartani ezt az érzést, de nem sikerült. – Emelie… nem tud… nem tud ma menni… – Mert mindenáron ki akart törni belőle.

– Csak nem történt vele valami?

– De igen… Lebetegedett.

– Jaj, nagyon sajnálom! Remélem, nem súlyos.

– Nem, csak… láza van, és fáj a torka…

– Ó, szegény. Azért köszönöm, hogy szólt. Jobbulást kívánok neki!

– Most le kell tennem. Viszonthallásra! – Amanda kinyomta a hívást, azután a mosogatóba hányt.

Ám csupán nyálka jött fel a gyomrából, némi rossz szagú váladék. Talán a szavak így akartak távozni belőle. A hazugságok, amelyeket tartogatni igyekezett.

– Na, felhívtad őket?

A nő megtörölte a száját, és amint megfordult, megpillantotta Haraldot a nappaliban állva, a teste még mindig vizes volt, és egy törülközőt csavart a dereka köré. Amanda bólintott, és töltött magának egy pohár vizet.

– És? Mit mondtak?

Amanda közben inni próbált, de nem sikerült. Még mindig képtelen volt nyelni, ezért ismét ki kellett köpnie a vizet.

– Csak nem mondtad el nekik az igazat? – kérdezte a férfi olyan hangsúllyal, amelyet Amanda képtelen volt elviselni. – Amanda! Volnál szíves válaszolni?

– Nem, nem mondtam semmit. De előbb-utóbb úgyis el kell mondanunk. Hát nem érted? Nem tehetünk mást!

– Ne kezdd ezt megint! Megállapodtunk.

– Nem értem, hogy vagy képes… Nem tudok rajtad kiigazodni. Valaki elrabolta a lányunkat, te meg nem akarod, hogy értesítsük a rendőrséget.

– Nem, és te is nagyon jól tudod, miért. Olvastad az üzenetüket. Vagy már elfelejtetted?

– Nem, nem felejtettem el. De…

– Akkor mit nem értesz azon, hogy „semmi esetre se lépjenek kapcsolatba a rendőrséggel”?

– De hogyan lehetnénk biztosak benne, hogy…?

– Amanda! – vágott a szavába Harald, és odalépett a nő elé. – Bíznod kell bennem! Ezt az egyet teheted most. Bízz bennem, és ki fogunk jutni ebből. – Majd átölelte a nőt. – Nincs más választásod. – Ám ahogyan átfogta, az nem ölelésnek érződött. – Érted, amit mondok?

Amanda bólintott. De nem azért, mert egyetértett vele. Hanem azért, mert – ahogy Harald mondta – nem volt más választása.

– Jól van, drágám. Most megyek, és felöltözöm, nehogy elkéssek.

– Elkésni? Honnan?

– Hát a munkából. Nem említettem tegnap, hogy bevállaltam egy extra műszakot? Hiszen emlékszem, hogy mondtam.

– De most rögtön indulni akarsz? Az nem lehet! Ne most!

– Amanda, hallgass rám! – Harald hátralépett, ám a vállánál továbbra is fogta a nőt, és a szemébe nézett. – Hogy nézne az ki, ha most hirtelen beteget jelentenék? Én, aki sosem szoktam beteg lenni. Természetes, hogy az emberek kíváncsiskodni kezdenének. Továbbra is úgy kell élnünk, ahogy eddig. Érted? Mintha mi sem történt volna.

– De…

– Semmi de! – rázta a fejét a férfi. – Ne haragudj, nem akartam kiabálni. De úgy tűnik, mégsem érted. Ha rájönnek, mi történt, nem telik bele sok idő, és valaki értesíti a rendőrséget, márpedig ezt a legkevésbé sem szeretnénk.

– És mi lesz a szomszédokkal? Én szóltam nekik, amikor kerestem Emelie-t.

– Majd átmegyek, és beszélek velük, amint hazaértem.

– És mit fogsz mondani nekik?

– Hogy már hazajött – vont vállat Harald. – Csak tévedés volt, és minden rendben van, azt leszámítva, hogy tegnap kissé felöntöttél a garatra, és most nyögöd a másnapot. De mindenekelőtt igyekszem nyugalmat árasztani. Most csak ennyit tehetünk, hogy nyugodtak maradunk.

Amanda ellenkezni akart, de Harald az arca elé emelte a mutatóujját.

– Most nincs időm vitatkozni. A lényeg az, hogy biztosnak kell lennem abban, hogy nem csinálsz semmi elhamarkodott ostobaságot. Mert ha mégis… – majd elhallgatott, és maga elé nézett – akkor olyan dolgok fognak történni, amelyeket, azt hiszem, egyikünk sem szeretne.

Amanda legszívesebben követte volna a férfit, amikor az hátat fordított neki, és megindult a hálószoba felé. Megragadta volna szorosan a karját, és megértette volna vele, hogy nem hagyhatja őt ott csak így. Muszáj csinálniuk valamit. Találni valakit, aki segíthet nekik visszaszerezni Emelie-t.

De képtelen volt megmozdulni, ezért csak állt ott, és nézte, ahogy a férfi háta eltűnik a szoba sarkánál. Azután hallotta, ahogyan kotorászik a gardróbban a ruhái között, felcsatolja a csuklójára a búváróráját, majd az előszobán keresztül megindul a bejárati ajtó felé. Amandának meghaladta az erejét, hogy megálljon a lábán, és amint az ajtó becsukódott, összeroskadt a padlón.

Jó ideig feküdt ott. Talán egy kicsit el is aludt. De az is lehet, hogy egyszerűen elájult. Ám ez volt most a legkisebb gondja. Óvatosan felkelt, hogy el ne veszítse az egyensúlyát, és visszament a konyhába. Ott ismét megtöltötte a poharát vízzel, és megint megpróbált inni belőle. Ezúttal végre sikerült is lenyelnie, és megmaradt benne a folyadék. Előbb egyetlen kis korty, majd még egy, végül egy egész pohárnyi.

Erős túlzás lett volna azt állítani, hogy az élete visszatért a rendes kerékvágásba, hiszen Emelie továbbra sem került elő. Valaki vagy valakik elrabolták, és megtiltották, hogy a szülei kapcsolatba lépjenek a rendőrséggel. Az utóbbi tény pedig arra utalt, hogy a későbbiekben érkezik még tőlük üzenet, és arra is, hogy inkább váltságdíjért történt gyerekrablásról lehet szó, mintsem egy magányos őrült vagy pedofil cselekedetéről.

De vajon miért akarná valaki épp az ő lányukat elrabolni? Hiszen sem híresek nem voltak, sem gazdagok. Csak egy házuk volt, és egy autójuk, meg annyi hitelük, hogy nem győzték fizetni. És vajon mi történne, ha Amanda ellenszegülne a fenyegetésüknek, és titokban mégiscsak értesítené a rendőrséget? Hogyan szerezhetnének tudomást róla?

Az egyetlen rendőr, akit ismert, Fabian Risk volt. Bár annyira jól azért nem ismerte őt sem. Több mint harminc éve nem találkoztak, de ő azóta is elolvasott minden újságcikket, amelyben a férfi neve szerepelt. Az sem kerülte el a figyelmét, hogy Fabian visszatért Helsingborgba, és a jelek szerint egyedül élt. Amanda egykor szerelmes volt belé, és azon a nyáron, amikor a férfi Stockholmba költözött, és elhagyta, ő vigasztalhatatlan volt. Ám ez már rég elmúlt.

Talán megkereshetné. Ha nem is mint rendőrt, inkább csak mint régi barátot, aki a kívülálló szemével objektívebben képes megítélni a helyzetet, és tanácsot adhat nekik, mit tegyenek.

Hogy miért is nem jutott ez eszébe hamarabb? Hát persze hogy ezt kell tennie! Bárkik is legyenek a gyerekrablók, sosem kell megtudniuk, mivel nem tesz hivatalos rendőrségi feljelentést. Arról pedig szó sem volt az üzenetben, hogy a barátaikkal ne beszélhetnék meg a dolgot.

Már csak Haraldot kell maga mellé állítania. De ugyan mi kivetnivalót találhatna abban, hogy tanácsot kérjenek valakitől, aki ért az efféle esetekhez? És aki minden bizonnyal volt már hasonló helyzetben. Semmi veszítenivalójuk nincs. Sőt, épp ellenkezőleg.

Amanda feloldotta a telefonját, amely ezúttal hajlandó volt felismerni, és ez a tény is megerősítette abban, hogy pontosan ezt kell tennie. Cselekedni, és a saját kezébe venni az irányítást.

Haraldnak persze biztos lesz pár ellenvetése, ám Amanda ezúttal nem hagyja annyiban. Csak venné már fel azt a telefont! Pedig Amanda hallotta, hogy kicseng a készülék. De elég jól ismerte már a férjét ahhoz, hogy tudja, minden bizonnyal épp a volán mögött ül, a fülében a fülhallgatójával, és valami podcastot hallgat.

Ekkor beléhasított a gondolat, amely az első pillanatban elképzelhetetlennek tűnt. Kezdetben Harald beszélte rá a feleségét, hogy tegyék egymás számára láthatóvá az aktuális tartózkodási helyüket, hogy mindig tudják, hol van a másik. Amandának ez akkor nem tetszett. De Harald szokás szerint keresztülvitte az akaratát, és mivel Amandának amúgy sem volt semmi rejtegetnivalója, belement, hogy a férje ezáltal csillapíthassa a féltékenységét.

Mivel Harald üzenetrögzítője válaszolt a hívásra, Amanda megnyitotta az applikációt, és rákattintott a férje nevére. Először csupán egy lüktető, kék pöttyöt látott a képernyőn, ám a bézs színű háttér előtt hamarosan kirajzolódott egy térkép. Kisvártatva pedig már azt is látta, hol jár Harald. Látta, de fel nem foghatta.

A férje ugyanis egyáltalán nem Hyllie-be tartott, a munkahelyére, hanem a jelek szerint épp az ellenkező irányba, északnak, Hörby felé, ahol, ki tudja, miért, ott hagyhatta az autóját az út közepén. Legalábbis, ha Amanda hihetett a szemének, a férje épp egy szántóföldön gyalogolt keresztül.

6.

„Némileg szokványosabb…” – így adta elő Szikla a Billesholmból eltűnt nő esetét. Amely nyugodtan várhatott volna másnapig. Fabian épp ezért semmi okát nem látta, hogy változtasson a szokásain, és kihagyja a látogatását Theodor sírjánál.

Kevés kivétellel minden vasárnap kiment a temetőbe az utóbbi tizenhárom évben. Általában egy-két órát üldögélt ott szétnyitható kempingszékén, és hagyta, hogy a gondolatai közben szabadon szárnyaljanak. Olykor egy plédet és egy termosz kávét is vitt magával.

Az első években ez a hely a gyász helyszíne volt számára. Ugyanakkor itt önmagába is nézhetett, próbálva megérteni, miért vettek ilyen rossz irányt a dolgok. Vajon ő volt a felelős a történtekért, vagy mindez elkerülhetetlen volt? Egyértelmű válaszokat ugyan nem kapott, és pár év múltán mintha véget ért volna a gyásza. Pedig nem. Csupán a szerves részévé vált.

Nem hitt a természetfeletti erőkben, sem a halál utáni életben, pedig többször is próbált nyitni ebbe az irányba. Sosem érezte azt, hogy közelebbi kapcsolatba került Theodorral, csak ilyenkor, amikor kilátogatott a sírjához. Ám idővel ez a helyszín is inkább önmagához segített eljutni, és a látogatása egyfajta függőséggé vált. Szüksége volt rá ahhoz, hogy teljesnek érezhesse magát.

Néhány sírral odébb, egy hullámos hajú nő is ugyanezt érezhette, legalábbis Fabian erre a gondolatra jutott, mivel a nő is rendszeresen kilátogatott egy sírkőhöz, és ugyanolyan befelé forduló tekintettel ült ott, ahogyan ő maga is ülhetett.

Hat évvel ezelőtt látta a nőt először, és azóta követte figyelemmel a gyászában lezajló folyamatos változást. Eleinte hangosan zokogott, ami még jó néhány méteres távolságból is hallatszott, majd végül elhallgatott, és csak csendesen folydogáltak a könnyei.

„Asta” – ez a név állt a sírkövön, amely előtt üldögélt. Fabian csak ennyit tudott róla. Sem dátum, sem vezetéknév nem volt rajta. Csupán ennyi még: „Túl korán mentél el.” Néhányszor már kis híján megszólította a nőt. De nem tette, mivel maga sem örült volna, ha valami szószátyár vadidegen megzavarja.

Emiatt állította repülő üzemmódra a telefonját is, amíg ott volt. Ám ezúttal minden bizonnyal elfeledkezett róla, mivel az hirtelen rezegni kezdett a zsebében. Elővette, ám amikor látta, hogy ismeretlen számról keresik, nem vette fel.

Sem kedve, sem ideje nem volt most holmi telemarketingesekre, akik képtelenek voltak elfogadni, ha az ember nemet mondott nekik. Amikor aztán a hívó fél végül feladta, Fabian a beállításoknál rögtön be is pótolta a mulasztását, ám még mielőtt befejezhette volna, a készülék ismét rezegni kezdett.

Ezúttal Szikla kereste, és ezzel véget is ért a Theodornál tett látogatása.

7.

„El maestro es muy importante.” A tanár nagyon fontos.

Olle Myrén Lilja mellett ült az autóban, az anyósülésen. „Importante.” De nem hozzá beszélt, hanem a telefonjához. Az ő imádott kis nyelvtanuló alkalmazásához.

„Im-por-tan-te!”

Irene Lilja már unta, hogy annyit hallott erről a programról. Hogy milyen fontos a mindennapos gyakorlás, a pontgyűjtés és a szintlépés. Mintha ez lenne a lényeg, nem pedig az, hogy az ember megtanulja a nyelvet.

„No me gusta este vino tinto.” Nem szeretem ezt a vörösbort.

De Myrén legalább csinált valami hasznosat, amíg a bevetési egység jóváhagyására várt. Ami róla nem volt elmondható, mivel csupán a volánon dobolt az ujjaival.

„Me gu-sta!”

Ám még Myrén döcögős spanyol kiejtése sem tudta elrontani a hangulatát. Legalább történt vele valami kevésbé szokványos dolog is.

„Yo tengo dos refrigeradores.” Van két hűtőszekrényem.

Minél több részletre derült fény a reggeli megbeszélésen, annál inkább érezte, hogy ez az, amiért a rendőri hivatást választotta.

„Re-fri-ge-ra-do-res.”

Meg volt róla győződve, hogy a csapat többi tagja is így van vele, még ha nem is ismernék be nyíltan. Hasonló a helyzet a tűzoltókkal is. Legfeljebb egy kezén meg tudta volna számolni, hányan vannak közülük, akik a szívük mélyéről azt kívánják, bárcsak sose gyulladna ki semmi.

Mondhat bárki bármit, de kétszázötvenhárommillió az azért nem kispálya.

„Re-fri…”

– Na jó, itt az idő! – vágott közbe Lilja, amikor a távolban, az úton álló járőrkocsi felvillantotta nekik a reflektorát.

Szó nélkül kiszálltak, és megindultak a Bronsgatan és a Bärnstensgatan kereszteződésében álló kétszintes, mészhomok téglából épült villa felé, amely Perstorpra emlékeztette Lilját, ahol egy örökkévalósággal ezelőtt lakott. Ennek a háznak a fafelületeit ráadásul frissen mázolták, ugyanolyan semmitmondó, szürke árnyalatúra, amilyenre a kerítést és a garázst is. Más szóval a tulajdonos igényes volt ugyan, de rossz ízlésű.

A téglalap alakú telek sem épp a kreativitásról és kertészhajlamról árulkodott. Ám ha lehetett hinni a bevetési egység vezetőjének, az utcafront felé néző sövény, valamint a hátsó kertben a bogyósgyümölcs-bokrok tökéletes rejtekhelyül szolgálhattak az embereinek. És valóban, észre sem lehetett venni, hogy bekerítették a házat.

Persze épp ez volt a dolog lényege: a lehető legkisebb feltűnést kelteni. Kulcslyukhadműveletet végezni, amely olyan gyors és hatékony, hogy sem Göran Florell, sem pedig a kíváncsiskodó szomszédai nem veszik észre.

A legjobb esetben Florell önként hagyja, hogy megbilincseljék, és nem lesz szükség a bevetési egységre. Az egyetlen probléma ezzel, hogy vasárnap lévén alighanem a férfi hatéves kisfia, Leo is a házban tartózkodik. Márpedig bármilyen szépen és nyugodtan kivitelezik is az akciót, elég traumatikus élmény lehet egy gyereknek végignézni, ahogy az apját bilincsbe verve viszik el otthonról a rendőrök.

– Te mész be, vagy menjek én? – kérdezte Myrén, és megállt a bejárati ajtó előtt.

– Menj te! – felelte Lilja, és megtapogatta a pisztolyát a kabátja alatt a tokban, hogy kéznél legyen, ha szükséges.

Myrén még alig ért a csengőhöz, amikor máris kitárult az ajtó, és egy nő állt előttük agyonmosott tréningruhában. Alighanem ő volt Florell felesége, Lisa. A megszerzett adatok alapján most töltötte be a negyvenkettedik életévét, bár fénylő, kövérkés bőre, a szeme alatti karikák és a tövig rágott körmei alapján ítélve jócskán ötven felettinek nézett ki.

– Jó napot, a nevem Olle Myrén, és a helsingborgi rendőrségtől jöttem – szólalt meg a férfi, ezúttal nem olyan szaggatottan, ahogyan spanyolul beszélt, hanem azon a nyugodt, bizalomkeltő hangján, amelyet a kihallgatások alkalmával használt. – Ő pedig a kollégám, Irene Lilja.

– Igen, és? – nézett egyikükről a másikukra Lisa Florell.

– Szeretnénk kicsit elbeszélgetni a férjével, Görannal.

– Ő most… sajnos nincs itthon – nyelt egy nagyot a nő, és kitért a tekintetük elől.

– Vagy úgy – bólintott Myrén a lehető legnyájasabb mosolyával. – És nem tudja esetleg, hol lehet?

– Nem… azt hiszem… sétálni ment – cikázott tovább a nő tekintete kettejük közt. Szemmel láthatólag immunis volt Myrén hipnotikus hatású nyugodtságára.

– Hát, végül is, jó idő van, nem panaszkodhatunk. Van bármi elképzelése arról, mikor jön haza?

– Nincs. Meglehetősen sokáig szokott távol lenni.

– Vagyis jó hosszú sétára ment.

– Igen – bólogatott a nő feszülten. – Olykor időtlen időkig sétál. Legalábbis én úgy érzem.

– Szóval komoly túrázó.

– Az bizony – bólogatott tovább a nő, arra várva, hogy Myrén mondjon még valamit. Ő azonban csendben maradt, hogy megszorongassa a nőt.

– Nem gond, ha bemegyünk egy kicsit? – tette fel végül a kérdést Lilja, megtörve a csendet, és máris belépett, jelezve, hogy itt ő fogja a gyeplőt.

– Mármint most? Rögtön?

– Bizony.

– Hát… jó… rendben… – lépett oldalt Lisa, és beengedte őket.

Az előszoba egy nappaliba nyílt, amelyben egy bőr sarokgarnitúrát láttak, egy üveglapos dohányzóasztalt, egy nagy képernyős lapostévét, egy könyvespolcot, tele dísztárgyakkal és néhány könyvvel, valamint egy étkezőrészt. Az egyik sarokban, egy játszószőnyegen különböző színű, műanyag tárolódobozok álltak, tele játékokkal. A gyereknek azonban színét se látták.

– Mikor ment el itthonról a férje? – tudakolta Lilja, miközben Myrén elindult körülnézni.

– Nem is tudom pontosan – vont vállat a nő. – Mire én felébredtem, már nem volt itthon. Korán kelő típus.

– Akkor honnan tudja, hogy sétálni indult? Tudom, azt mondta, „azt hiszi”, mégis meglehetősen biztosnak látszik ebben. Vagy csupán feltételezi?

– Vasárnaponként hosszabb túrára szokott menni.

– Aha… Pedig mi azt az információt kaptuk, hogy a lövészklubba jár vasárnap.

– Igen. Hol az egyik helyre, hol a másikra, sőt olykor mindkettőre is.

– De biztos benne, hogy még ma hazajön?

– Persze… Már miért ne jönne?

Lisa Florell most már összeszedettebb volt. Nem pillantgatott folyton félre, és nagyjából egyenes válaszokat adott. Alighanem igazat beszélt. Valami mégsem stimmelt. Olyan sietve nyitott ajtót. Egyáltalán sikerült addigra megnyomniuk a csengőt? Ráadásul azt sem kérdezte meg, miért jöttek, miért akarnak beszélni a férjével. Pedig mindig mindenki ezt kérdezi először, amikor a rendőrség előzetes bejelentés nélkül érkezik. Hogy gyanúsítják-e őket valamivel, és ha igen, mivel.

– Ugye van egy fiuk? Leo, ha nem tévedek.

– Igen, így van.

– És ő hol van most?

– Miért, vele is beszélniük kell?

– Nem. Vagyis, az majd még kiderül. Csak szeretném tudni, hol van.

– Az apai nagyanyjánál. Náluk aludt az éjjel.

– Értem. Gyakran alszik ott?

– Megesik. Nagyon szeret náluk lenni – bólogatott Lisa Florell, mintha szavakkal nem lenne képes eléggé hangsúlyozni, mennyire szeret a kisfiú a nagyszüleinél lenni. – Hát, ez van.

– És önök?

– Mi? – folytatta a nő a túlzott bólogatást, és ismét idegesen ide-oda tekintgetett.

– Igen. Ön és Göran. Mit csináltak tegnap este, most, hogy a gyerek távol volt, meg minden?

– Hát, úgy volt, hogy áthívjuk pár barátunkat vacsorára.

– És miért nem tették?

– Rosszul éreztem magam. Migrénem volt, ezért elhalasztottuk. Emiatt voltam olyan fáradt reggel.

– És most hogy van?

Lisa a vállát vonogatta.

– Hát, lehetnék jobban is.

– Megértem. És mit csinált Göran azok után, hogy a vacsorát elhalasztották?

– Itthon maradt. Olvasott, vagy tévét nézett.

– Biztos ebben?

– Nem értem, mire céloz ezzel.

– Biztos benne, hogy itthon volt, vagy csak feltételezi?

– Hát lehet az ember bármiben is biztos manapság?

– Ez igaz. De esetleg felhívhatná, és megkérdezhetné tőle, mikor szándékozik hazajönni.

– Semmi értelme. Sosem veszi fel, amikor sétálgatással tölti a szabadidejét.

– Azért megpróbálná? Ki tudja? Hátha ezúttal kivételt tesz.

– Nem hinném. Nagyon ragaszkodik az elveihez és…

– És ha minden várakozása ellenére mégis felvenné – vágott a szavába Lilja –, akkor szeretném, ha nem említené neki, hogy itt vagyunk, és várunk rá. Rendben?

Lisa tétovázott, ám végül elővette a telefonját, nyelt néhányat, majd kikereste és felhívta a férje telefonszámát.

– És jó lenne, ha ki… – Azután Lilja elhallgatott. Nem volt szükség kihangosításra. Így is tisztán hallatszott, ahogy kicseng a telefon. De nem a Lisa Florell kezében levő készüléken keresztül, hanem valahol a hátuk mögött.

Amikor Lilja megfordult, ott állt vele szemben Göran Florell, kezében a csengő telefonnal.

8.

„A Svéd Demokraták minden olyan kormányra nemmel szavaznak, amelyben ők maguk nem kapnak helyet – közölte a hírolvasó, amikor Fabian bekanyarodott a Bäckstigenre. – Ez annyit jelent, hogy a következő választás után több miniszteri pozícióra is igényt tartanak majd – folytatta a hang, mialatt Fabian feltolatott a felhajtóra, és leparkolt egy régi lakókocsi mellé. – Még a miniszterelnöki poszt is szóba került, amennyiben nem szavazzák meg a…” – Majd elhallgatott, amikor Fabian kivette a kulcsot a gyújtózárból, és kiszállt az autóból.

Nem mintha bármi kifogása lett volna Billesholm ellen, de a Bilsom füldugókat leszámítva ez a helységnév nem volt több, mint egy városnévtábla, amely mellett tízből kilenc ember simán elhajtott. Fabian sem tette be ide a lábát azóta, hogy Helsingborgba költözött, és első pillantásra úgy tűnt, nem is mulasztott semmit. Főleg, ami a Bäckstigen 18-as számú házat illette.

Elég volt egy pillantást vetnie a felhajtóra, hogy lássa, miféle emberek az eltűnt Cornelia Berghammar szomszédai. Nem csupán tele voltak jobbnál jobb ötletekkel, de szívesen belevágtak új projektekbe is, mint például a fél ház karácsonyi díszbe öltöztetése, egy leharcolt lakókocsi megvétele vagy a felhajtó tönkrement kövezetének felújítása. A mellékelt ábra szerint nem ismertek lehetetlent.

Annál inkább nehezükre esett, hogy amit elkezdtek, be is fejezzék. A kerítés mellett oszlopokban álló kőlapokat belepte a moha, a lakókocsi pedig defektes gumikkal várakozott arra, hogy jobb idők köszöntsenek rá. Fabian abban is erősen kételkedett, hogy a színes égők karácsonykor már világítani fognak, mivel még az ajtócsengőből sem nézte ki, hogy működőképes.

És ott voltak még a macskák is. Egyet még csak el bírt viselni belőlük. Tisztes távolból. A kettő már erősen határesetnek számított. De már vagy három-négy ténfergett körülötte, gyanúsan méregetve őt, amit egyenesen visszataszítónak talált.

Végül felhagyott a csengővel való próbálkozással, és továbbment a ház és a lakókocsi közötti szűkös átjárón, ahol azután még több vernyákoló szőrmók bújt elő mindenféle zegzugokból.

Miután ép bőrrel sikerült megkerülnie a házat, továbbment a kiszáradt gyepen, egy különálló épület felé, amelynek a tetejét kék színű ponyva fedte. Fabiant nem lepte meg, hogy az udvaron mindenütt különféle tárgyak hevertek szanaszét. Egy felfújható medence, benne algától zöld víz, egy napszítta, műanyag játék traktor kormány nélkül, egy csomó szék és asztal, szintén műanyagból, valamint egy homokozó, amelyben már alig volt homok. Gyereket sehol sem látott. A nyitott teraszajtókon át azonban sírást hallott.

Átment a kis épülethez, és benézett egy nappaliba, amelynek bútorzata egyszerre idézte a rég letűnt korokat és a bolhapiaci kínálatot. Nehéz lett volna megállapítani, mi micsoda. És persze egyre több macska került elő mindenhonnan. Már meg sem bírta számolni őket.

– Hahó! – kiáltott be, hátha sikerül túlkiabálnia a gyereksírást, amely szinte már hisztérikus volt. – Van itthon valaki?

– Nocsak, jó napot! – szólalt meg egy hang a háta mögül. – Akkor jól láttam, hogy egy ismeretlen autó áll a felhajtón.

Amikor Fabian megfordult, egy borostás, kék kezeslábast viselő férfit látott közeledni egy fekete-fehér színű cavapoo kutyával, amely morogva igyekezett szabadulni a pórázától.

– Csak szóljon, ha el akarja adni – folytatta a férfi, miközben a pórázt egy szárítógéphez kötötte. – Jó árat fizetnék érte. Tudja, ennek a modellnek a pótalkatrészei is többe kerülnek, mint maga az egész járgány.

– Fabian Risk vagyok a helsingborgi rendőrségtől – nyújtotta a kezét Fabian. Más sem hiányzott neki, minthogy azzal töltse a vasárnapját, hogy egy dohányköpködő autókereskedővel cseverésszen.

– Már magamtól is rájöttem – bökött a férfi a halántékára az egyik mutatóujjával. – Én meg Christian Svensson vagyok, de csak Krillének hív mindenki.

Kezet ráztak.

– Na meséljen! Mi történt?

– Hogy mi történt? Jó kérdés. Csak annyit tudunk, hogy Frasse itt állt a házunk előtt, és úgy vonyított, mint egy kanos prérifarkas, hajnali háromtól…

Ám a férfi mondandóját félbeszakította egy bömbölő, fehér inges, lenyalt hajú tízéves forma fiú, aki miután kiviharzott az ajtón, leseperte a polcokról a gyertyát, a macskaalmot, és amihez csak hozzáfért.

– Ivan, mit művelsz? – ordított rá az anyja, miközben utánarohant. – Nyugodj már le!

– Add vissza az iPadem! – visította a fiú, és hajigálni kezdte a keze ügyében levő dolgokat. – Az iPademet akarom!

– Hoppá, úgy tűnik, egy kis dráma van a házban – csóválta a fejét Christian Svensson, majd megvakarta a nyakát. – Elnézést, mit is kérdezett?

Fabian már épp azon volt, hogy megismétli a kérdését, ám belátta, hogy semmi értelme.

– Ivan, teljesen elment az eszed? Most nézd meg, hogy néz ki itt minden!

– Mintha észrevennél bármi változást!

– Ez meg mit jelentsen? – Az anya valami válaszra várt, de nem kapott. – Úgy érted, az én hibám ez a rendetlenség? – Ismét szünetet tartott, de a fiú csendben maradt. – Ivan, kérdeztem valamit, és szeretném, ha válaszolnál! Máskülönben elfelejtheted a kütyüdet a hét hátralevő részében.

– Nem te döntesz a dolgaimról!

– Dehogynem, és most épp úgy döntöttem…

– Titti… – szólt közbe Christian Svensson sóhajtva. – Talán ez egyszer kivételt tehetnénk, és odaadhatnánk neki azt a kütyüt, nem? Legalább addig, amíg a rendőr úr itt van.

– De megegyeztünk, hogy legfeljebb három órát nyomkodhatja naponta. Nem engedhetünk neki most hirtelen! Főleg, mivel úgy viselkedik, mint egy… Bocsánat. – Majd zokogásban tört ki. – Nem értem, mi ütött belé.

– Nézzék – szólalt meg Fabian. – Mi lenne, ha visszatérnénk a dologra valamikor máskor? Mondjuk, visszajöhetnék holnap délelőtt, ha az jobb önöknek.

– Nem kell, megoldjuk – felelte Christian Svensson, majd kiköpte a szájából a snüsszt, odalépett a fiúhoz, és mélyen a szemébe nézett. – Ivan, nézheted a tévét. Rendben? Ez minden. – Majd a feleségéhez fordult. – Tudom, azon is van képernyő, de most megteszi.

– De én az iPademet akarom! – ellenkezett a fiú, és megigazgatta a frizuráját. – Miért nem adjátok vissza?

– Mert így döntöttünk – felelte Christian Svensson, majd bekapcsolta a tévét, és nyomogatni kezdte a távkapcsolót. – Úgyis szereted a focit, és Malmö játszik Norrköping ellen, úgyhogy gyere, ülj le ide, és maradj nyugton! Különben ezt is kikapcsoljuk. – Majd a férfi odahúzott egy mentazöld babzsákot, és visszament Fabianhoz, miközben a fiú méltatlankodva leült a tévé elé. – Nos, hol is tartottunk?

– Arról beszélt, hogy a szomszéd kutyája egész éjjel a házuk előtt ugatott.

– Ja igen. Nem mintha a kutyák nem szoktak volna ugatni. Főleg ez a korcs. De nappal még csak hagyján. Éjjel viszont aránylag csendben szokott maradni, ezért nem értettük a dolgot. Ugye, Titti?

– Nem, tényleg nagyon furcsa volt – rázta a fejét a nő. – Máskor nem is szeret idejárni a macskáink közé.

Fabian bólogatott. Meg tudta érteni a kutyát.

– Szóval, hogy még rövidebbre fogjam az amúgy is rövid történetet: átmentem Corneliához, elvégre van kulcsunk egymás házához, úgyhogy vettem magamnak a bátorságot, és bementem, hogy megbizonyosodjam afelől, nem fekszik-e a padlón combnyaktöréssel, vagy ilyesmi. De nem találtam otthon, és ekkor hívtuk a rendőrséget.

– Vagyis úgy hiszik, valami komoly dolog történhetett vele?

– Ez a hitkérdés nem az én asztalom. De annyit mondhatok, hogy Cornelia sosem hagyta volna itt Frassét. Mindenhová magával vitte. A munkahelyére, nyaralni, meg ahova csak ment. Szerintem még az ágyban is vele aludt.

– Végig múlt időt használ. Ez már-már úgy hangzik, mintha halottnak vélné.

– Nem, dehogy. Sajnálom – kacagott fel Christian Svensson. – Nem úgy értettem, hogy…

– Mi a szart csinálsz, te kibaszott majom? – hallatszott át a fiú üvöltése, aki közben felkelt a babzsákfotelből, és megindult a tévé felé. – Húzzál vissza oda, ahonnan jöttél!

– De, Ivan! – sietett oda hozzá az anyja. – Nem szabad ilyet mondani!

– Mit törődsz vele? Inkább takaríts fel egy kicsit!

Christian Svensson felsóhajtott.

– Jöjjön, üljünk le odakint!

Fabian követte őt az üres telken heverő műanyag székekhez, majd helyet foglalt.

– Nem tudom, talán túlzás volt hívni a rendőrséget. De ha őszinte akarok lenni, a feleségem nyaggatott miatta. Én úgy gondoltam, várhatnánk még vele egy kicsit. De tudja, milyenek a nők. Ha egyszer elhatároznak valamit, nem nagyon van mit tenni.

– Talán ő kicsivel jobban ismeri Corneliát, ezért aggódik jobban.

– Nem, egyáltalán nem erről van szó – rázta a fejét a férfi. – Csak meg akar már szabadulni a kutyától. Ő ugyanis macskamániás, és ki nem állhatja a kutyákat. Esküszöm magának, tuti, hogy több korábbi életében is macska volt. Engem viszont csak azok az állatok érdekelnek, amelyeket meg lehet enni.

– Végül mégiscsak odaadtam neki az iPadjét – szólalt meg a nő feléjük tartva. – Nem volt más megoldás.

– Már megint azt a Puraleket nyomja?

– Nagyon úgy tűnik. Teljesen rákattant arra a játékra.

– Rendben, akkor nem is zavarok tovább – állt fel Fabian. – Köszönöm, hogy időt szántak rám, és lehetséges, hogy még jelentkezem, ha kérdéseim merülnének fel.

– Persze, természetesen.

– Apropó, mintha említette volna, hogy van kulcsuk a szomszéd házhoz.

– Á, igen – halászott elő Christian Svensson egy kulcscsomót a zsebéből.

– Tökéletes – vette át Fabian. – Remélem, megoldódnak a gondok a fiukkal is.

Hátat fordított nekik, és megindult vissza a felhajtó felé.

– Várjon! És mi lesz a kutyával? Nem viszi magával?

– A kutyát?

– Igen. Frassét. Itt nem maradhat – mutatott a férfi a forgó ruhaszárítóhoz kötött kutyára, amely egyre csak nyüszített, és próbált elszabadulni.

– Bizonyára van valami rutineljárásuk hasonló esetekre. Biztos nem ez az első kutya, amelyik túléli a gazdáját.

– Mint mondtam, ne menjünk ennyire a dolgok elébe. De elintézem, hogy valaki gondoskodjon róla, amíg nem tudunk többet – felelte Fabian, majd odalépett a szárítóhoz, hogy eloldozza a kutyát, amely a hátsó lábára állt, és úgy csóválta a farkát, mintha ez lett volna a legnagyobb mutatványa.

Fabian kelletlenül simogatta meg a felajzott jószágot, kikötötte a pórázt, és sietve távozott vele, még mielőtt a kutya nagyon rángatni kezdte volna.

Eszébe jutott, hogy annak idején Sonja lyukat beszélt a hasába, hogy vegyenek egy kutyát. Végül már meggyőződésévé vált, hogy egyedül az menthetné meg a kapcsolatukat. Véleménye szerint egy kutya harmóniát hozott volna az életükbe a napi rutinjával együtt, továbbá nyugalmat és mindenekelőtt feltétel nélküli szeretetet. Más szavakkal minden olyat, ami az övékből már hiányzott.