A kitalált történet szereplői is kitaláltak, mindennemű hasonlóság a valósággal a véletlen műve.

Bővített kiadás

Copyright © Leiner Laura, 2016

© L&L Kiadó, 2016

Minden jog fenntartva.

Tilos ezen kiadvány bármely részét sokszorosítani, információs rendszerben tárolni vagy sugározni bármely formában vagy módon a kiadóval történt előzetes megállapodás nélkül; tilos továbbá terjeszteni másféle kötésben, borítással és tördelésben, mint amilyen formában kiadásra került.

Kiadja a L&L Kiadó Kft.

e-mail: info@llkiado.hu

www.llkiado.hu

Felelős kiadó a kft ügyvezető igazgatója

A szöveget László Irén gondozta

A borítót Müller Péter tervezte

EPUB ISBN 978 615 5653 09 4

MOBI ISBN 978 615 5653 10 0

verziószám: 1.05

Adatlaprészletek a közösségi portálról

Név: Bencze Virág (Viri, Emó, Vaaa)

Kor: 14

Beszélt nyelv: magyar, francia

Magamról: J LUV Pete Wentz!!! <3 <3 <3

Érdeklődési kör: festés, rajzolás, manga, MySpace :P

Klubtagság: Pete Wentz fanok; Fall Out Boy 4ever; Emósok klubja; EmogirlZ; AFC fan; Sims; Manga és Anime RulZ; TeveClub

Név: Neményi Arnold (Nem! Mondom, NEM!)

Kor: 14

Beszélt nyelv: magyar, francia, angol

Magamról: S szólt a Holló: „Soha már.”

*

Mindenki!!!

Ne írogassatok mindenféle ostobaságot az üzenőfalra, mert kitörlök mindenkit!!! Virág, ez rád is vonatkozik!

Érdeklődési kör: könyvek, olvasás, filozófia, Római Jog

Klubtagság: Mindhalálig Beatles!; In memoriam John Lennon; Einstein; Fővárosi Szabó Ervin Könyvtár; Rubik-kocka

Név: Zsidák Gábor (Gábor)

Kor: 14

Beszélt nyelv: magyar, francia

Magamról: Szeretek suliba járni, osztálytársakkal lenni, biciklizni, horgászni, és van egy kutyám: Dopi

Érdeklődési kör: modellezés, tanulás

Klubtagság: Gáborok klubja

Név: Jacques Chatelain (Zsák)

Kor: 14

Beszélt nyelv: francia, magyar

Magamról: Tanulok magyarul, mais c’est difficille. C’est la vie.

Érdeklődési kör: francia konyhakultúra

Klubtagság: Paris Je t’aime; Tour de France

Név: Szatmáry Kinga (Kinga)

Kor: 14

Beszélt nyelv: magyar, francia

Magamról: „Egy ló lovas nélkül is ló, de a lovas ló nélkül csak egyszerű ember.”

Érdeklődési kör: lovaglás, díjugratás, olvasás, tanulás, színjátszás, újságírás, újságolvasás, versenyek

Klubtagság: Lovasok; Lóbarátok; Minden lovas itt! Klub; Díjugratók klubja

Név: Pósa Richárd (Ricsi, Richie, Rich)

Kor: 15

Beszélt nyelv: magyar, francia

Magamról: Kinga! Ez csak neked: „Egy deszka deszkás nélkül is deszka, de a deszkás deszka nélkül elesik.” LOL. Ennyi béna idézetet… Ez most megy?

*

Amúgy, Cortez, este deszka?

*

Neményi! Töröld inkább magad!!!

Érdeklődési kör: nem sok…

Klubtagság: Deszkások; South Park; Faith No More tribute; Bajnokok Ligája RulZ

Név: Haraszti Róbert (Robi)

Kor: 14

Beszélt nyelv: magyar, francia

Magamról: Tauren

Érdeklődési kör: lásd Andris

Klubtagság: WoW; WoWosok; PSP; Kockák

Név: Nagy Zsolt (Zsolti; So What?)

Kor: 14

Beszélt nyelv: magyar, francia, urdu, zulu

Magamról: „Nem vagyok kövér, csak erős csontozatú”

*

Eric Cartman :D :D :D LoL

*

Ugyan ki keresne téged, Dave??? :D

Érdeklődési kör: sorozatok, tv, dobolás

Klubtagság: South Park; Bajnokok ligája RulZ; ll. kerületi pizzériák

Név: Bernáth András (Andris, Andrew)

Kor: 14

Beszélt nyelv: magyar, francia

Magamról: Vérelf

Érdeklődési kör: számítógépes játékok, stratégiai játékok, PSP és WoW foreveeer!!!

Klubtagság: WoW; WoWosok; PSP 4ever

Név: Felmayer Dávid (Dave, Cyberpunk)

Kor: 14

Beszélt nyelv: magyar, francia

Magamról: „Régen egy kicsit beképzelt voltam, de most már tökéletes vagyok.”

*

Egyébként bárkinek bármilyen kérdése van, éjjel-nappal elérhető vagyok mobilon, vagy ha fax, az otthonin, esetleg msn-en, Skype-on, icq-n stb.

*

Zsolti, ezt még visszakapod!!!

Érdeklődési kör: technológia, multifunkcionális készülékek, filmszerkesztés/vágás, foci

Klubtagság: Bajnokok Ligája RulZ; Milyen telefonod van?; Milyen telefont vegyek?; Micro SD kártya fanok

Név: Antai-Kelemen Ádám (Cortez)

Kor: 15

Beszélt nyelv: magyar, angol, francia, spanyol

Magamról: …

Érdeklődési kör: akad…

Klubtagság: SKA; SkaPunk RulZ; Skate; Deszkások; Born in the USA; Bajnokok Ligája RulZ

Augusztus 29., péntek

A bútorszállítók kora délután végeztek is, úgyhogy egyedül maradtam az új szobámban, a világ legnagyobb rumlijának a kellős közepén. Eredetileg egy csomó dolgom lett volna, de az egyik doboz tetejére dobva megtaláltam a naplóm, aminek a létezéséről egyébként teljesen megfeledkeztem, mert amikor anyu nyár elején megvette nekem, akkor még nem nagyon érdekelt, és félreraktam. Most meg a kezembe került, és az üres lapokat nézve rájöttem, hogy jópofa lenne beleírni valamit. Először nem tudtam, mit kéne, anyu olyanokat mondott, hogy „egy tizennégy éves lány legjobb barátja a naplója”, meg hogy a „kamaszkor meghatározó része a naplóírás…” Ezeket nagyrészt azokból a szakkönyvekből szedte, amiket előszeretettel böngész. A szüleim a tinédzserré válásomat tragédiaként élik meg, pedig szerintem teljesen normális tizennégy éves vagyok. A naplóírás viszont nem rossz ötlet, és bár először olyan idegennek tűnt az a sok üres oldal, mégis úgy döntöttem, hogy elkezdem. Először be akartam mutatkozni, de az olyan hülyeség, a napló az enyém, magamnak meg csak nem mutatkozom be… Úgyhogy „in medias res” (vagyis a dolgok közepébe vágva – na, nem vagyok stréber, de gondoltam, ez olyan intelligensnek tűnik rögtön az első oldalon) belefogok a naplóírásba. Úgyis van időm, a költözés kellős közepén per pillanat annyi a feladatom – azon kívül, hogy feltúrjam a bedobozolt kacatjaim –, hogy várjam anyut, aki majd a szülői után jön haza, és akkor együtt pakolunk ki.

Az új környék egyébként klassznak tűnik, bár sosem laktam még Budán, de ez a hegyes-lejtős dolog nem is olyan rossz. A költözés már rég tervben volt, de amíg általánosba jártam, a szüleim nem akartak kizökkenteni a megszokott környezetemből, plusz nem akartak minden reggel az egész városon átfurikázni. Amikor viszont elballagtam, ráadásul felvettek a Szent Johannába, a költözés nem is volt kérdés, és jól is jött ki, mert az új suli nagyon közel van (három buszmegálló meg egy kicsi).

Anyu természetesen számított arra, hogy egyedül nem boldogulok, ezért meg sem lepődött, hogy ugyanolyan – ha nem nagyobb – rumliban talált a szobámban, mint amikor otthagyott. Amikor megkérdezte, hogy haladtam-e valamit, büszkén mutattam meg a tükröm, ami ugyan még nem volt felfúrva az íróasztalom fölötti falra, de sikerült kidekorálnom: mindenféle dolgokat ragasztgattam a szélére. Anyu szerint tényleg nagyon hasznosan töltöttem az időmet. :) Mindegy. Megkérdeztem, hogy milyen volt az első szülői, anyu pedig komolyan lelkesnek tűnt.

– Csodás! – mondta. Nem értettem, hogy mitől lehet csodás egy első szülői értekezlet, de anyu rögtön elmagyarázta: – Az osztályfőnököd szívből sajnálja, hogy nem mész a gólyatáborba. Én mondtam, hogy megpróbáltalak rábeszélni, de hiába. Ha mégis megjönne a kedved hozzá, akkor holnap reggel szeretettel várnak az iskola előtt, pontban nyolckor. Örülnék neki, ha meggondolnád magad és elmennél a kis osztálytársaiddal, a pakolás ráér…

Na igen, a gólyatábor, ahová holnap reggel mennek, és vasárnap kora délutánig tart. És amit én ezer százalék, hogy kihagyok. Tudom, hogy nem szerencsés rögtön kibújni az első „megismerkedős” kirándulás alól, de a költözés miatt egyszerűen nem hagyhatom anyut egyedül a sok tennivalóval, akkor sem, ha állandóan azt bizonygatja, hogy simán boldogul nélkülem.

A délután hátralévő részében a szobámat rendezgettük, és mivel nem tudtam eldönteni, hogy az ágyam jó helyen van-e, háromszor toltuk át az ablak alá, aztán vissza a falhoz, majd megint az ablak alá. Végül egy teljesen másik helyre toltuk, és kezdhettük előszedni a dobozokból a kacatokat.

Anyu néha még megemlítette a gólyatábort, olyanokat mondott, hogy „biztosan nagyon klassz lehet”, meg hogy „a szülőire néhány diák is elkísérte a szüleit, és nagyon kedvesnek tűnnek, egy kislány – valami Kinga – biztosan jó barátnőd lesz”. Aztán hozzátette, hogy még nevettek is a szülőin, mert anyu biztosította az új ofőt, hogy a kiránduláson szép, napos idő lesz, és ezzel a bejelentésével osztatlan sikert aratott a szülők között. Ja igen. Anyu meteorológus, és reggelente a tévében szokott időjárást jelenteni, így mindenki ismeri az arcát. Egyébként már megszoktam, hogy bárhol felismerik anyut, és vadidegenek szólnak hozzá, ilyenkor vagy az időjárásról érdeklődnek, vagy beszólnak, mert, mondjuk, megáztak, amikor az előrejelzés napsütést ígért.

Kora este, amikor befejeztük a rámolást, segítettem anyunak behordani a kocsiból a szülőin kapott dolgokat. Az összes tankönyvem mellett – amiket félretettem, majd később átnézem – volt sokkal érdekesebb is. Például egy egész iskolai csomag, ami a következőket tartalmazta:

– tornazsák, benne egyenpóló, egyenmelegítővel, baseballsapkával;

– lefűzőmappa, iskolai zsebnaptár, ceruzák és tollak, passtartó;

– négy darab kitűző, egy kötött sál, egy svájcisapka;

– egyenünneplő lányoknak: blézer, rakott szoknya és selyemkendő.

Ezek a sulicuccok egységesek, minden kék-fehér színű, pirossal pedig mindenen rajta van az iskola logója: SzJAG, vagyis Szent Johanna Alapítványi Gimnázium. A svájcisapkával a fejemen a Szent Johanna házirendjét tanulmányoztam, anyu meg a szakkörök listáját böngészte, amikor apu hazaért. Azonnal megdicsérte a sapim, pedig csak poénból volt rajtam.

– Reni, a Szent Johanna színjátszó szakköre ígéretesnek tűnik – mondta anyu a kezében tartott lapokat egymás alá téve.

– Nem tudom, annyira nem érdekel – vontam meg a vállam.

– Ne butáskodj, az általános iskolában is színjátszós voltál, és imádtad! – lelkesedett. – Ráadásul milyen nagyszerűen sikerült az a darab, amiben nagyobb szereped is volt!

A szülők elfogultak. Az a nagy szerep, amit kaptam, egy fa volt. Anyu biztosan azért mondta, hogy nagy szerepem volt, mert az egész színdarab alatt a színpadon voltam (persze, de csak azért, mert fa voltam, és azok elég ritkán mennek el maguktól, hacsak nem fantasydarab, de ez nem az volt), az egész szerepem pedig abból állt, hogy amikor fújta a szél az ágaimat, azt mondtam: „hssssssss”. Anyuék rém büszkék voltak rám, az előadásra hat kamerával, négy fényképezőgéppel és egy kisebb hollywoodi stábbal érkeztek, hogy jól dokumentálják az utókornak, ahogyan faként állok egy darabban. Elég kínos volt.

– Majd meggondolom – zártam le végül a színjátszós témát, és inkább a házirendet böngésztem tovább.

Elég szigorúnak tűnik. Pontokba van szedve, azon belül alpontok vannak, és az alpontoknak is vannak alfejezetei. Külön fejezet van a lányoknak és a fiúknak. A lányokéban olyanok vannak, mint például „testékszer, tetoválás, túlzott, ízléstelen smink szigorúan tilos, a ruhadarabok (szerencsére nincs egyenruha, még az kéne!) minden esetben fedjék a derekat és hasat, a szoknya maximum tíz centiméterre érhet a térd fölé”. Na, a régi osztályom fele nem felelt volna meg ebben a suliban. A fiúkra vonatkozó fejezetbe is beleolvastam, a testékszer- és tetkótilalom mellett náluk nagyobb hangsúlyt fektetnek az elektronikai cikkek használatára, meg például tilos az iskola folyosóján gördeszkázni.

– Azt mondtátok, nem „military” suliba megyek! – néztem fel a házirendből. A szüleim kérdőn összenéztek, majd simán elmagyarázták, hogy ez nem military stílus, egyszerű szabályok arról, hogyan illik iskolába járni. Nekem egyébként teljesen mindegy, a házirendből szinte semmi nem vonatkozik rám, így nem nehéz betartani.

Így, hogy már van tévém és netem is, teljesen jól elvagyok az egyébként borzalmasan rumlis szobámban. Most gyorsan összesítem a napom, gondoltam, ha már naplót vezetek, akkor valamiféle pontozásos rendszerben kéne értékelni, mert az olyan vicces.

Naplóvezetés: 5/5

Új szoba: 5/3 – berendezetlen. :)

Pakolás: 5/1 – alig haladtam.

Suli egyenholmik: 5/5 – ötletes.

Augusztus 30., szombat

Egész napos pakolás. Totál kifáradtam, de a nap végére nagyjából minden a helyére került. Anyu a gardróbomat rendezte be, az összes ruhámat el kellett rámolni, én meg a könyveimet és a kacatjaimat pakoltam fel a polcokra. Az új szobám nagyon tetszik, a régi már túl gyerekes volt, minden fehér meg rózsaszín, itt meg semmi rózsaszín nincs (az már ciki lenne).

– A macilámpát hová tegyem? – emelt ki anyu a dobozból egy olvasólámpát.

– Hát – néztem megrökönyödve a nem kimondottan menő darabra. – Vissza a dobozba? – kérdeztem mosolyogva. Anyu maga felé fordította a lámpát, hogy jobban szemügyre vegye.

– Ez már cikinek számít? – kérdezte.

– Aha – bólintottam.

– Hát jó, ha ciki, akkor mennie kell – tette vissza a dobozba.

Szép lassan befejeztük a rámolást, és az a doboz, ami megtelt cikinek titulált tárgyakkal, felkerült a gardróbszoba legfelső polcára.

Amikor végeztünk, hullafáradtan lerogytunk a két babzsák fotelemre, és elégedetten néztünk körbe.

– Felteheted a posztereidet, hogy ne legyen ilyen komor – közölte anyu, miközben az üres falaimat nézte.

– A régi plakátokat már nem rakom ki, ahhoz már idős vagyok – ráztam meg a fejem.

– Igen, tényleg – mosolygott anyu, de éreztem, hogy gúnyolódik.

Apu bekopogott a szobaajtómon, és benyitott. Bólogatva fordult körbe, úgy tűnt, igazán elégedett azzal, ahogyan berendezkedtem. A kezét folyamatosan maga mögött tartotta, szóval tudtam, hogy kapok valamit. Nem is húzta sokáig, hanem megmutatta az ajándékom. Egy plüssmaci volt.

– Köszönöm – vettem el örömmel, és máris a polcom felé fordultam, hogy hová is tehetném.

Anyu felkelt a babzsákomról, és kifelé indult, az ajtóban azonban megállt apu mellett, és a fejét rázva szólt.

– Már vége a „macikorszaknak”.

– Vége? Mikor lett vége? – döbbent le apu.

– Az mindegy, annyi a lényeg, hogy vége. Most már ciki – magyarázta anyu.

Kicsit kellemetlenül éreztem magam, úgyhogy beleszóltam:

– Dehogy, még mindig szeretem a macikat, nem annyira ciki.

Nem is figyeltek rám, mert anyu tovább bizonygatta, hogy a „macikorszakot” felváltotta a „minden ciki korszak”, apu pedig, mivel látszólag zavarta, hogy lemaradt róla, folyamatosan azt akarta megtudni, hogy pontosan mikor ért véget a „macikorszak”.

– Nézd csak meg a tükrét – mutatott anyu az íróasztalom fölötti falrészre felszerelt tükörre. Apu összeráncolt homlokkal meredt a képekre és matricákra.

– Ki ez a tag? – kérdezte.

– A Karib-tenger kalózai – segítette ki anyu.

– És ez nem ciki? Egy középkorú ember van a lányom tükrén! – nézett körbe értetlenül apu.

Anyu sóhajtva megragadta apu karját, és a szobámból kifelé menet magyarázni kezdte.

– A maci ciki, Johnny Depp menő. Ezt jegyezd meg.

– Mikor történt mindez? – értetlenkedett tovább apu.

– A múlt héten – hallottam anyu magyarázkodó hangját, ahogyan lefelé mentek a lépcsőn.

Becsuktam a szobaajtómat, és teljesen beégve éreztem magam. Leültem az íróasztalomhoz, és bekapcsoltam a laptopom – amit a ballagásomra kaptam –, és beállítottam háttérképnek A Karib-tenger kalózai plakátját.

A ház többi részében sokkal hamarabb sikerült rendet csinálnunk, mint a szobámban, igazából az volt a nagy falat. A többi ment magától, akkor is, ha apu és én leginkább csak láb alatt voltunk, és maximum a társaságunkkal szórakoztattuk anyut, aki velünk ellentétben ténylegesen rámolt. Az egész ház teljesen lenyűgözött, és így, hogy kezd minden a helyére kerülni, már otthon érzem magam benne. Este a szobámban épp DVD-zni készültem, amikor apu – ezer százalék, hogy anyu utasítására – bejött hozzám.

– Filmezel? – érdeklődött. A babzsák fotelemen ültem egy tál popcornnal és kólával.

– Igen – feleltem.

– Na és mit nézel? Shrek? Jégkorszak? Madagaszkár?

– Dehogy – nevettem el magam. – A Karib-tenger kalózait.

– Persze, értem – bólintott apu. Állva figyelte a film első pár percét, végül úgy döntött, hogy odahúzza mellém a másik babzsák fotelemet, és bekapcsolódik.

Közénk tettem a kukoricát, és együtt néztük a filmet. Tudom, hogy nagyon szeretne tisztában lenni az – egyébként naponta változó – ízlésvilágommal, és hogy a film egyáltalán nem érdekelte, de becsülettel végignézte velem.

Az új szobám berendezve: 5/5

Rendelt pizza: 5/1 – pocsék volt.

Esti filmnézés apuval: 5/5

A nyár utolsó szombatja: 5/4 – kár, hogy vége.

Augusztus 31., vasárnap

Zsúfolt nap. Reggel, mivel magamtól korán keltem – szerintem izgulok a holnapi sulikezdés miatt –, kimentem a kertbe, ott ücsörögtem egy kicsit, aztán anyuval elindultunk vásárolni.

A sulihoz szükséges holmikat a közeli pláza papírboltjában vettük meg.

– Reni, nézd, milyen szép tolltartó! – mutatott fel anya egy rózsaszín, Disney-hercegnős, giccses izét.

Csak a fejem ráztam meg automatikusan. Anyu ebből megértette, hogy nagyon nem ilyet képzeltem el.

– Van valami konkrét elképzelés? – lépett oda hozzánk egy segítőkész eladó, majd mikor felismerte anyut, rögtön hozzátette. – Marad a nyári idő?

Pár percig az időjárásról beszélgettek, aztán az eladó ismét megkérdezte, hogy mi az elképzelés.

– Tudja, most pont kalózmánia van… – mosolygott anyu.

– Anya! – szóltam közbe zavartan, és teljesen elvörösödtem.

– Már nincs? – nézett rám anyu csodálkozva.

– De, csak ne mondd el mindenkinek! – húztam be a nyakam, zavaromban felemeltem egy tollat, és azt nézegettem. Anyu értette a célzást, és kicsit halkabban folytatta az eladónak, aki láthatóan átérezte, hogy kellemetlenül érint, ha egy ápiszban mindenki megtudja, milyen tolltartót szeretnék. Úgyhogy diszkrétre vette a figurát, és csendben megmutogatta a kalózos termékeket.

Végül semmilyen kalózos holmit nem vettünk, mert biztosan kicikiznének miatta az új osztálytársaim, és ha rögtön az első napon találnak cikiznivalót rajtam, akkor tuti adnak gúnynevet is, és lehet, hogy négy évig úgy fognak hívni.

– És ez? Ez nagyon népszerű a kislányok körében – mutatta az eladó a legújabb Witch, Hello Kitty és hasonló termékeket.

– Nem, nem szeretnék giccses dolgokat.

– Á, értem – bólogatott az eladó. – Akkor talán ez a kollekció?

Na, az már rögtön tetszett. A tolltartó henger alakú, behúzós, sima, kék színű farmeranyagból, és volt ugyanolyan, hozzá való iskolatáska, varrásokkal, cipzárral meg zsebekkel. Azt választottam.

– Szerintem is menő – értett egyet anyu. – De azért egy kalózos tollat is vehetnénk kulcstartóval.

Végül lett szolid, de menő kinézetű sulifelszerelésem meg Johnny Deppes tollam kulcstartóval. Így már teljesen felkészültem a gimikezdésre. Egy rakás csomaggal értünk haza, és gondosan mindent megmutogattam apunak, aki próbált úgy csinálni, mintha érdekelné egy füzet vagy egy színes tollakból álló készlet, de megértem, hogy őt ez annyira nem dobja fel. Amíg anyu a konyhában vacsit csinált, felültem a konyhapult másik oldalára. Percekig némán figyeltem.

– Izgulsz a holnap miatt, ugye? – kérdezte, fel sem nézve.

– Kicsit – vallottam be őszintén.

– Nincs miért. Az iskola nagyon jó lesz, az osztálytársaid pedig szeretni fognak. Hidd el, sok új barátod lesz.

Na, igen. A szüleim félnek attól, hogy – ahogyan az általánosban sem voltak – nem nagyon lesznek barátaim, ami miatt majd sokat leszek egyedül és nyomi leszek. Apu szerint ez borzasztó lenne, saját elmondása szerint ő nyomi volt a gimiben, és nem is szívesen emlékszik vissza rá. Azt szeretné, ha én viszont szeretném a Szent Johannát, lennének barátaim meg társaságom, meg ilyesmi. Azért is tanácsolták a magánsulit, mert ott sokkal kevesebben vannak, a kis osztályközösségek összetartanak, és életre szóló barátságok köttetnek. Nem is tudom, nekem ez túl hihetetlennek tűnt, de hagytam magam rábeszélni.

– Az egész nyolcadik évfolyamban azzal csúfoltak, hogy magángimibe csak nyomik járnak – mondtam, mire anyu végre felnézett.

– Ez nem igaz! Apád is magángimnáziumba járt! – érvelt, mire mindketten átnéztünk a konyhapulton, a nappaliban ülő apu irányába. – Jó, ez nem volt jó példa – rázta meg a fejét anyu némi töprengés után. – A Szent Johanna kiváló gimnázium, jó hírű iskola, és biztos vagyok benne, hogy csupa kiváló, kedves és okos fiatalt vesznek fel. Mint téged – mosolygott anyu.

Nem is tudom. Mindenesetre kezdtem komolyan izgulni a másnap reggel miatt. A hülye gólyatáborban az új osztálytársaim már megismerkedtek, csak én leszek egyedül, aki teljesen idegen!

Vacsorára apuhoz vendégek jöttek – egy üzlettársa és a felesége –, úgyhogy amikor megérkeztek, muszáj volt lemennem köszönni.

– Nocsak, Reni, megint mekkorát nőttél! – állt fel az asztaltól apu üzlettársa, és úgy nézett rám, mintha a legutóbbi találkozásunk óta – ami három hete volt – legalább kilencven centit nőttem volna.

A felesége is megállapította, hogy növök, mire anyuék is mondták, hogy bizonyára, és akkor ezzel mindenki elvolt egy darabig, én meg kicsit kellemetlenül éreztem magam, mert a magasságom nem egy olyan téma, ami olyan különösen érdekes lenne.

– Na, és holnaptól gimnazista vagy – vigyorgott apu üzlettársa.

– Igen – bólintottam zavart mosollyal. Komolyan, a felnőttek hülyék.

– Nagyon izgatott lehetsz – nézett kedvesen a felesége.

– Kicsit – bólogattam.

– A Szent Johanna kiváló gimnázium – erősködött apu üzlettársa.

– Szerintem Reni imádni fogja – tette hozzá a felesége. Igen, gimis lettem, szeretni is fogom, meg növök is. Csakúgy, mint mindenki más a korosztályomban.

– Ó, a gimi! – nézett maga elé apu üzlettársa elkalandozó tekintettel. – Azok az igazán szép évek! Az első buli, az első szerelem, az első intő…

– Ez így van – vette át a szót apu, miközben intett, hogy nyugodtan visszamehetek a szobámba, majd ő jópofizik helyettem. A lépcsőn felfelé lépkedve még hallottam, hogy továbbra is én maradtam a téma.

– Renivel hihetetlen szerencsénk van! Talpraesett, okos lány, nem kell félteni – dicsért apu.

– Csak várd ki a végét. Amikor Tomi betöltötte a tizenhatot, húsz kilót fogytam. Az őrületbe kergetett… – mesélte a felesége.

– Nem hiszem, hogy Renátával bármi ilyen problémánk lenne. Nyugodt gyerek.

Becsuktam magam mögött a szobaajtóm, és értetlenül néztem körbe. Miért viselkedik mindenki úgy, mintha tizennégy évesnek lenni a világ legnehezebb dolga lenne? Én ebből semmit nem érzek, tökre felfújják a dolgokat. Hosszas hezitálás és kombinálás után sikerült kikészítenem a ruhámat, hogy ne holnap reggel kelljen toporzékolva hisztiznem. Egy farmert választottam fehér tornacipővel, fehér, kék csíkos galléros pólóval. Nem túl feltűnő, nem is túl unalmas. Egyébként tiszta ideg vagyok a holnapi nap miatt, első nap az új suliban, új osztálytársak, új tanárok. Jaj.

Sulifelszerelés vásárlása: 5/5

Vacsora: 5/2 – anyu csirkéje fura ízű volt.

Holnap első nap a gimiben: 5/1 – jaj.

Apu üzlettársának idétlen kérdései: 5/2

Rémképek arról, hogy eltanyázok a suli előtti lépcsőn, és mindenki kinevet: 5/1 :(

Szeptember 1., hétfő

A napom őrülten eseménydús volt. Kezdem azzal, hogy reggel anyuval már nem találkoztam, mert elment dolgozni. Hülye meteorológia! Emiatt nem sikerült beszélnem vele az első napom előtt. Mindegy, a hűtőn megtaláltam az üzenetét, sok sikert kívánt, meg ilyesmi. Ja, meg hogy apu visz suliba. Mivel az első napon csak négy ofőóra volt, szinte üres táskával mentem, de azért mégis vittem, hogy ne nézzek ki furán. A pólómra kitettem az egyik sulis kitűzőt, és már indulhattunk is. Az úton egyébként nem sokat beszélgettünk apuval, egyrészt mert én ideges voltam, másrészt pedig mert annyira rövid volt a távolság, hogy egy szám sem ment végig a rádióban, és már meg is érkeztünk.

– Itt jó is lesz – nyúltam az ajtóhoz, arra célozva, hogy álljunk meg, mert túl égő lett volna, ha apu pont a bejárat előtt tesz ki.

– Szeretnéd, hogy elkísérjelek a portáig? – kérdezte apu.

– Nem, köszönöm, szeretnék kicsit sétálni, a bejáratig pont jól is fog esni – feleltem hatalmasat sóhajtva. Apu láthatta rajtam, hogy az izgalomtól falfehér arccal, szapora légvétellel meredek a bejáratra, ahová mindenfelől diákok özönlöttek.

– Reni, tudom, hogy az első nap a gimiben nagyon kemény, emlékszem, nekem is az volt. Csak egyet tudok tanácsolni – nézett apu mélyen a szemembe. – Ne hányd el magad.

– Rendben, nem fogom – biztosítottam azonnal.

– Egy ilyen baki végigkíséri a négy évedet – folytatta apu merengve. Úgy tűnt, mintha valami távoli rossz emlékre gondolna.

– Nyugi, minden rendben lesz – mosolyogtam erőltetetten, aztán görcsbe rándult gyomorral kinyitottam az ajtót.

– Reni – szólt utánam, és lehúzta az ablakot. Lehajoltam, és benéztem. – Anyád fél tizenkettőre itt van érted.

– Oké.

– Egy kalappal – köszönt el, majd elhajtott.

Felegyenesedtem, és lassan kifújva a levegőt az út túloldalán lévő egyemeletes épületre néztem, aminek falára és a lépcsője előtti táblára az iskola színeivel volt kiírva: SZENT JOHANNA ALAPÍTVÁNYI GIMNÁZIUM. A diákok kisebb, négy-öt fős csoportokban vonultak a suli felé, mások a lépcsőnél szobroztak, és hangos üdvrivalgásban törtek ki, amikor meglátták egy ismerősüket vagy osztálytársukat.

A lehető legkisebb feltűnést keltve indultam a suli felé, ami persze nem sikerült, mert apu mikor elhajtott – megfordult az utcában, így megint elment mellettem –, két kicsit dudált, és mosolyogva integetett. Mondanom sem kell, a környék összes arca felém fordult, aztán apu kocsija után. Kezemet ösztönösen émelygő gyomrom elé kaptam, és kezdtem megérteni, miért tanácsolta, hogy ki ne dobjam a taccsot.

Hamar kikerültem a figyelem középpontjából, a diákok visszafordultak és tovább beszélgettek, de azért így is rém ciki volt. Lehajtott fejjel, lassú, hosszúra nyújtott léptekkel indultam a bejárat felé. A fülemben dobogott a vér, a gyomrom felugrott a torkomba, és zsibbadt a karom. Végül nagy nehezen eljutottam az épületig. A csípős reggeli levegő friss volt, a napsugarak már melegen sütöttek… Ezt nem tudom, miért írom le, biztos meteorológiai befolyásoltság alatt állok, de egyáltalán nem fontos, hogy milyen volt az idő. Szóval fellépkedtem a lépcsőn, ahol sorban vonultak már be a diákok.

A portára beérve mindenki felmutatta a belépőkártyáját, nekem viszont még nem volt, így az ablakhoz kellett mennem. A portás megkérdezte a nevem, kipipálta a kezében tartott papíron – ahol a kilencedikesek listája szerepelt –, aztán mondta, hogy első emelet huszonegyes terem. Átjutottam a portán, és összesen két lépést tettem meg, amikor az aula közepén lévő Jeanne d’Arc-szobor mellett álló nő – aki a belépő diákokat pásztázta – rémesen éles hangon megszólalt, amitől, mint egy rossz filmben, mindenki megállt és lefagyott. A gondom az volt, hogy pontosan felém nézett.

– Kisasszony! – mondta, és vonalzójával intve magához hívott. A vér megállt bennem, annyira megijedtem. Totál leblokkoltam, és meg sem tudtam mozdulni. Aztán kikerült egy – eddig mögöttem haladó – rövid szoknyás lány, és zavartan a nőhöz ment.

Még mindig ledöbbenve álltam, és a jelenetet figyeltem, ahogyan sok más diák is.

– Dorina, tudod, mi a különbség a gimnazista és az utcalány között? – kérdezte a nő hangosan, hogy mindenki jól hallja. A szoknyás lány (Dorina) megrázta a fejét, mire a nő folytatta: – A gimnazista szoknyája a térdéig ér, az utcalány szoknyája pedig – hajolt le, a kezében tartott vonalzót a lány szoknyája elé tette, majd diadalmasan közölte – huszonnyolc centiméterre a térde fölött.

– Elnézést, én… – kezdett mentegetőzni a lány, de már késő volt, a szigorú nő nem is foglalkozott vele, a karóráját nézte.

– Dorina, most pontosan reggel hét óra harminchét perc van. Ha gyors léptekkel számolom, akkor is hazaérsz hét perc alatt, átöltözöl három perc alatt, és visszaérsz újabb hét perc alatt. Itt várlak, nyomás! – mutatott a bejárat/kijárat felé.

Teljesen ledöbbentett a jelenet. A lány – akinek egyébként tényleg baromira rövid volt a szoknyája – mindenféle ellentmondás nélkül megfordult, és sietősen elhagyta a sulit.

– Kilencedikes vagy, mi? – kérdezte hirtelen egy hang. Oldalra néztem: egy idősebb, legalább tizenhétéves-forma srác állt mellettem.

– Igen – bólintottam.

– Máday, az igazgatóhelyettes – biccentett finoman a diákokat figyelő (és vonalzóval mérő) nő felé. – Kerüld el, ő a suli diktátora.

– Igyekszem. Mindenkiről tudja, hogy hány percre lakik? – kérdeztem csodálkozva.

– Ő mindent tud. Sok sikert az első naphoz – röhögött a fiú, és már ott is hagyott. Nem tudtam, hogy viccnek szánta-e, mindenesetre nem nyugtatott meg.

Felmentem a lépcsőn, és megkerestem a huszonegyes termet. Pont a folyosó legvégén volt. Az ajtóra kívülről fel volt ragasztva a névsor, és mielőtt bementem volna, gyorsan átfutottam a neveket, hogy biztos jó osztályba menjek be. Három dologra is felfigyeltem a névsor kapcsán. Az egyik, hogy a nevem tényleg ott szerepelt, a másik, hogy összesen tizenkét fős az osztály, a harmadik meg, hogy ebből a tizenkettőből csak három a lánynév. Vettem egy mély lélegzetet, összeszedtem minden bátorságom, és beléptem a terembe.

Az osztályterem kisebb, mint az általánosban volt, de, mondjuk, ott az osztálylétszám ennek a duplája. Ami viszont meglepett, azok a fura, egyszemélyes padok, amikbe oldalról ülünk be, és akkor a másik oldalról nyúlik elénk a pad.

– Sziasztok – köszöntem félénken annak a négy főnek, aki a teremben tartózkodott. Felnéztek rám, olyan „ez meg ki?” nézéssel. Egyébként is zavarban voltam, úgyhogy gyorsan kerestem egy szimpatikus helyet. Az ablak melletti sor második padját választottam, gyorsan elfoglaltam a helyem és le is ültem, hogy ne kelljen állnom az osztálytársak kérdő pillantásait.

Így viszont a teremben tartózkodó diákok szinte mind mögöttem voltak, a látóhatáromon kívül, de azért a hátamon éreztem a fürkésző tekinteteket. Próbáltam nem foglalkozni semmivel, csak diszkréten körbenéztem a teremben. A falak hófehérek, sehol egy koszfolt és bakancstalpnyom a falon, sőt, még megsárgult ragasztócsíkot sem fedeztem fel, pedig kerestem. Csak úgy tiszta. Felragasztott poszterek helyett üres plakáttartók és felfúrt parafa táblák, körben, az egész teremben. A tanári asztal mögött tábla, a tábla mellett egy polc, rajta a tévé. Olyan, mint egy normális osztályterem, de mégis igényesebb, tisztább és szebb.

Háromnegyed nyolckor aztán kezdtek megérkezni a többiek is. Mindenki rám nézett, de nem igazán szóltak hozzám, egyszerűen csak furcsállották, hogy van egy új arc, aki nem volt ott a gólyatáborban.

Egy lány lépett be a terembe, köszönésképpen csak valami morgásfélét hallatott, majd szinte ösztönös mozdulattal a mellettem lévő asztalhoz ment, levágta rá a táskáját, beült, és lehajtotta a fejét. Háromnegyedes gatyát viselt, hosszú szárú tornacipővel és fekete alapon pink csillagmintás pólóval. Tehát ő az egyik lány az osztályban. Hurrá. Egy emo. A másik lány szinte rögtön utána érkezett. Felszegett állal és nagyon egyenes háttal jött be, majd azonnal körbenézett az osztályban. Amikor észrevett, odajött hozzám.

– Szatmáry Kinga – nyújtotta felém a kezét. Furcsán nézhettem, eddig még velem egykorúval soha nem fogtam kezet. Idétlenül megráztam a karját, és bemutatkoztam. – Szóval te vagy a harmadik lány az osztályban – folytatta. – Örülök, már azt hittem, hogy én vagyok az egyetlen normális – sóhajtott fel erőltetetten, és gúnyosan a mellettem lévő padon alvó(?) lány felé biccentett. – Én írtam a második legjobb felvételit, te milyen felvételit írtál? Nincs kedved mögém ülni a fal melletti padsorban? Nem szeretek az ablak mellett ülni. A másik kilencedikes osztályban a lányok nagyon jó fejek, a gólyatáborban is végig velük voltam, kár, hogy nem jöttél, egészen jó volt… – csevegett, egyik témáról a másikra váltva. Nagyon kellett figyelnem, hogy követni tudjam, szinte lesokkolt a sok mondandójával.

– Én, én ezt a helyet választottam… – nyögtem ki végül, a padomra utalva. Mivel láttam, hogy ez annyira nem tetszik neki, gyorsan hozzátettem: – Én is a második legjobb felvételit írtam. Tudod, ugyanannyi ponttal, mint te.

Oké, én ezt barátkozó megjegyzésnek szántam, merthogy akkor lenne rögtön témánk vagy ilyesmi. Beégtem, mert Kinga egyébként is besértődött azon, hogy nem ültem át vele egy másik padsorba, és az is látványosan megrázta, hogy ugyanannyi ponttal vettek fel, mint őt.

– Jó, ha nem akarsz elülni innen, akkor ideülök a középső padsorba, melléd – mondta, majd elég durván rászólt a padon fekvő lányra. – Virág!

– Mi az? – nézett fel álmosan. Komolyan, szerintem nem színlelt, tényleg elaludt.

– Ülj át egy másik padhoz, mert mi Renivel egymás mellé szeretnénk ülni – közölte. Virág megvonta a vállát, és már tápászkodott is fel, amikor közbeszóltam.

– Ne küldd el, ő előbb jött, és ezt a padot választotta! Annyira nem fontos, hogy egymás mellé üljünk, nekem teljesen mindegy, hogy ki ül a mellettem lévő padban.

Kinga úgy nézett rám, mintha nem lennék normális.

– Hát jó! – dobta át a haját sértődött mozdulattal a válla fölött. – Akkor üljetek csak egymás mellett. Mit érdekel engem! – közölte megbántva, és átment a fal melletti padsorhoz. Lecsapta a táskáját, látványosan dúlt-fúlt, majd megpillantotta az ajtóban ácsorgó lánycsapatot, akik rá vártak. A másik osztályból jöttek, puszival köszöntötték Kingát, és cseverésztek. Na, ennyit az első benyomásról. Egy ideig tuti nem számíthatok arra, hogy menő legyek, mivel a rövid időn belül biztosan népszerűvé váló Kinga barátságát elutasítottam azzal, hogy megvédtem egy alvó emót. Biztos, hogy nem vagyok normális!

Aztán a többiek is beszivárogtak egymás után: egy csendes, alacsony srác (Jacques), aki zavartan, köszönés nélkül csak leült az előttem lévő padba, egy elég testes fiú (Zsolti), akinek a többiek látszólag nagyon örültek, és egy másik fiú (Dávid), sötét nadrágban és ingben, aki szünet nélkül a fülébe dugott headsettel beszélt. Pontosan nyolc órakor megszólalt a csengő, és egy középkorú, magas, vékony ember csukta be maga mögött az ajtót, majd kerek szemüvege mögül csillogó tekintettel meredt az osztályra. Haller Endre, az ofő. Azonnal kiszúrt – pedig behúzott nyakkal ültem, hogy ne keltsek feltűnést –, bemutatott az osztálynak, és sajnálatát fejezte ki, hogy nem mentem a gólyatáborba.

– Az igazgató úr negyedkor mond beszédet, addig nézzük, kik hiányoznak – nézett körbe a teremben.

– Cortez! – kiáltotta előre a középső padsor harmadik padjában ülő fiú, akinek füléből kilógott a zenelejátszó zsinórja.

– Ricsi, először is ne kiabálj! Másodszor, tedd el azt a lejátszót – utasította kedvesen. Ricsi a vállát vonogatva, lazán kirántotta a füléből a fülhallgatót, és eltette.

– Köszönöm. Tehát Antai-Kelemen Ádám hiányzik, de igazoltan, egész héten – mondta, majd belefirkált valamit a tanári zsebkönyvébe. Mikor végzett, felnézett. – Ki hiányzik még? – kérdezte újra.

– Neményi – kiáltotta előre valaki.

– Neményi Arnold… – motyogta az ofő, amikor kinyílt az ajtó, és egy fiú lépett be a terembe. Kócos haja belelógott az arcába, terepszínű hátizsákján a suli kitűzője mellett még legalább harminc másik jelvény volt.

– Üdv – köszönt, és már indult is a helyére.

– Egy pillanat! – szólt utána az ofő. – Arnold, talán kérj elnézést, és indokold a késésed! – próbálkozott szigorú stílusban.

– Elnézést – mondta a srác tettetett készséggel. – A késésem okát nem fejthetem ki bővebben, és a további kérdezősködés kimeríti a személyiségi jogok… – magyarázta. Az ofő sóhajtva félbeszakította.

– Jól van, ezúttal eltekintek az igazolatlantól, de ne forduljon elő többet. Ülj a helyedre – mondta legyintve.

Arnold körbenézett, még két szabad pad volt az egész teremben, az egyik a középső sor legutolsó padja, a másik pedig a mögöttem lévő. Habozás nélkül a középső sor utolsó padját választotta, elviharzott mellettem, hangosan bevágta magát a padba, elővett egy vastag könyvet, és ügyet sem vetve az osztályfőnöki órára, olvasni kezdett. Kicsit zavart, hogy egyedül mögöttem maradt egy üres hely, ami állítólag egész héten üres is marad.

Az ofő az óráját megnézve bekapcsolta a tévét. A képernyő sötét volt, aztán néhány másodperc múlva, pontosan 8.15-kor megjelent az igazgató képe.

– Köszöntök minden kedves régi diákot és a kilencedik évfolyam két új osztályát – kezdte a diri. – Az új diákok kedvéért, akik még nem ismernek személyesen, Charles Borrel igazgató vagyok, de nyugodtan szólíthattok Monsieur Borrelnek…

A Borrel Károly túl hétköznapi lenne, úgyhogy az igazgató francia nyelven szereti hívatni magát. Monsieur Borrel. :) Na mindegy. Rövid beszédét, amiben igazából csak köszöntötte a diákokat, az igazgatóhelyettes beköszöntője váltotta fel. Máday Emília – aki reggel az aulában csekkolta a ruházatot – szólt pár szót a folyamatosan bővülő és alakuló házirendről, mint például hogy tervezi belevenni a mindenféle technikai újdonságnak számító lejátszók listáját. Az ofő csendben elmagyarázta közben, hogy a diákok minden lehetőséget megragadnak arra, hogy kijátsszák a házirendet, például a „discman használata tilos tanóra közben” szerintük egyáltalán nem vonatkozik az mp3 lejátszóra, és az „mp3 lejátszó használata tilos tanóra közben” nem vonatkozik az iPodra. És így tovább. Ezért a házirend állandóan bővül, az igazgatóhelyettes pedig folyamatosan a netet böngészi, hogy képben legyen a legújabb lejátszókkal. Szerintem ez vicces. :)

A tévében bemutatott köszöntés elhúzódott az első óra végéig. A szünet után – szünetben végig a helyemen ültem, és totál bénán néztem a többieket, akik egymással beszélgettek – az ofő folytatta temérdek mondandójának sorolását. Egy csomót diktált, ünnepeket, eseményeket, szülőiket és fogadóórákat…

– Na jó, akkor nézzük a tanárokat és tantárgyakat – lapozott egyet a tanári zsebkönyvében, és már kezdte is a végtelennek tűnő diktálást. – Tehát a tanárok és tantárgyak. A kérdésem, hogy van-e olyan köztetek, aki nem tanult angolt.

A jelen lévő tizenegyből kilencen feltettük a kezünket.

– Rendben. Akkor a holnapi nap folyamán mindenképpen felkeresem a tanárotokat, Henry O’Realyt.

Na ja. Én sem tanultam általánosban angolt, nyolc éven át francia volt az idegen nyelv, ami azért elég jól megy, sőt egész nyolcadikban még külön franciára is jártam, hogy felvegyenek a Szent Johannába, ahol egyébként a felvételi csak francia nyelven folyt. Angolul viszont egy betűt sem tudok. :( Az ofő lediktálta az órarendet meg a tanárok nevét, kitöltette a belépőkártya-igénylő lapot, amihez hozni kellett igazolványképet, a sulibox-igénylőlapot (a folyosón elhelyezett szekrény) meg ilyesmik. A következő szünetben már éhes voltam, úgyhogy elővettem a táskámból a szendvicseket, amiket anyu készített. Sajna túl sok majonézt tett bele, amit beszívott a zsömle, és elég fura állaga lett. Rémes volt. Miközben beleharaptam, észrevettem, hogy Virág engem néz. Ránéztem, hátha úgy megszólal, de csak nézett. Közben Kingáért megint bejött a másik osztály lánybandája, és elhívták magukkal a büfébe. Ha nem védem meg Virágot, akinek különben tényleg mindegy, hogy hol ül, akkor engem is hívtak volna. Mindegy.

– Kérsz egy szendvicset? Nekem anyu kettőt csinált, és hát nem túl jó – vallottam be őszintén.

Virág elfogadta a másik szendvicsem, sőt úgy láttam, hogy még ízlik is neki. Reméltem, hogy a szendvics elfogyasztása után majd beszélgetünk vagy ilyesmi, mert teljesen cikinek tartottam, hogy az osztályban mindenki beszélget valakivel, csak én ülök néma csendben. Pechemre, mikor Virág megette a szendvicset, szó nélkül visszafeküdt a padra. Virág egyébként fura lány, látszólag szótlan (vagy csak nagyon álmos), totál emo, fül alattig érő, nagyon sötét, szinte fekete színű haja a szemébe van fésülve, úgyhogy az sem biztos, hogy lát. Kínosan telt a szünet, ezért elővettem a táskámból az egyetlen dolgot, amit ma suliba vittem, A legyek urát. Alig olvastam egy oldalt, amikor valaki kivette a kezemből. Riadtan felnéztem. Neményi Arnold a borítót nézve tartotta a könyvemet.

– Ismered? – kérdeztem óvatosan, mert nem tudtam, miért vette el. Lehet, hogy csak elfut vele, és ki fog cikizni, de lehet, hogy érdekli. Ki tudja? Szerencsémre az utóbbiról volt szó.

– Már rég kiolvastam. Jó könyv – adta vissza.

Mielőtt elkezdhettem volna beszélgetni, Arnold sarkon fordult, és már a helyén is volt. Felemelte a borzalmasan vastag könyvét, fellapozta, és már el is tűnt mögötte az arca. Mindegy, legalább pár szót váltottam valakivel, a „Kinga-esettől” és Virág dünnyögésétől eltekintve.

A másik két óra ugyanúgy telt, az ofő próbált mindent elmondani, ami fontos lehet, de a végére már ő is, velünk együtt, totál lefáradt. Ezermillió dolgot jegyzeteltem le.

Fél tizenkettőkor kicsengettek a negyedik óráról. Anyu már várt rám a suli előtt. Ahogy beszálltam a kocsiba, hihetetlenül megkönnyebbültem. Túléltem az első napot. Anyu hazavitt, de összesen pár szót váltottunk csak, mert vissza kellett mennie a meteorológiai intézetbe. Nem igazán láttam értelmét, hogy csak azért feljött értem a hegyre, hogy hazavigyen, ami sétálva sincs több mint negyedóra, úgyhogy próbáltam meggyőzni, hogy ez azért holnaptól egyedül is menni fog.

A délután nagy részét a lediktált dolgok átnézésével és megemésztésével töltöttem, mert kicsit soknak tűnik, amit hirtelen ránk zúdítottak. Aztán elővettem A legyek urát, és egészen estig elvoltam vele, amikor is anyuék hazaértek. (Na jó, időközben, csak úgy, merő véletlenül megnéztem a netes közösségi portálokon néhány osztálytársam adatlapját. De senki nem jelölt be. :()

Vacsora közben a szüleim szerettek volna mindent megtudni, így részletes beszámolót tartottam arról, hogy az ig.-helyettes milyen szigorú, meg hogy az angoltanárom szó szerint angol tanár, meg azt is, hogy az előttem ülő fiú, Jacques francia, és törve beszél magyarul. Meg úgy általában mindenről beszéltem, a szünetekben felcsendülő sulirádióról, a különböző programhetekről, meg úgy összességében a suliról, anyuék meg hallgattak, csak hallgattak, és hallgattak. Mert be sem állt a szám.

– Reni, annyira örülünk, hogy pozitív csalódás volt az első napod. Reméltem, hogy így lesz – állt fel anyu, és a konyhába indult. – Ki kér pudingot?

Apuval összenéztünk, és láttam, hogy óvatosan megrázza a fejét, amin én hatalmasat nevettem.

– Á, bőven jóllaktunk mindketten. Talán majd később – válaszolt helyettem is. Anyu döbbenten megállt a konyhapultnál, és ránk nézett.

– Biztos? Hazafelé vettem – mutatta fel a kezében tartott, dobozos desszertet.

– Mégis kérünk – bólintott apu, én meg újra felnevettem.

– Remélem, nem azért kértek, mert nem én csináltam… – tette le elénk anyu.

– Dehogy! – vágtuk rá egyszerre. Ez így elég gyanús volt.

Bepakoltam holnapra, aztán beírtam a naplóm elejére az ülésrendet, amit Virág firkált le nekem napközben. Megpróbáltam a neveket arcokhoz kötni, ugye, Antai-Kelemen Ádámon kívül elvileg mindenkit láttam ma. Ádám, akit mindenki csak Corteznek hív, majd a jövő héten jön először, a gólyatáborban viszont volt, és hát mindenki nagyon kedveli, többször is hallottam ma beszélgetésfoszlányokból, hogy kár, hogy nincs a héten. Nagyjából sikerült beazonosítanom a többieket a klikkesedés alapján, ami már első nap érezhetővé vált. Ricsi, Dávid és Zsolt ma minden szünetben együtt voltak, tuti, hogy Cortez majd hozzájuk csapódik. Robi és András (akik általánosba is együtt jártak) valami számítógépes játékról vitatkoztak, azt hiszem, a vita a táborban kezdődhetett, és még mindig nem ért véget. Gábor szinte egész nap csendben volt, csak egyszer láttam Jacques-kal, amikor csengetés után egyszerre indultak ki a teremből. Kinga az összes szünetet a másik osztályban tanuló lányokkal töltötte, Virág aludt, Arnold pedig csendben olvasott. Hát, úgy nagyjából ennyi.

Első nap a suliban: 5/4

Kinga: 5/1 – láttam, amikor eljöttem, hogy összesúgott a hátam mögött a másik osztállyal. :(

Ricsi, Dávid és Zsolt: 5/5 – már most a legmenőbbek az osztályban.

Igazolványképem a diákban és belépőkártyán: 5/2 – szörnyű lett.

A legyek ura: 5/5

Ofő: 5/4 – lelkes. Néha talán túl lelkes. :)

Szeptember 2., kedd

Reggel megint apu vitt suliba. A portán mondták, hogy a titkárságon átvehetem a belépőkártyám, úgyhogy egyenesen odamentem. Két osztálytársammal is találkoztam (Robi és András), akik a sorban álltak. Mikor sorra kerültem, a titkárnő megkérdezte a nevem, és kiadta a szekrényemhez tartozó számkombinációs lakatot, a diákomat és a belépőkártyámat, amit azonnal feltettem a táskámra lógatott Szent Johanná-s passtartóra. Láttam az idősebb diákoknál, hogy ők is így csinálják.

A folyosón lévő suliboxok közt megkerestem a sajátomat – az enyém pont Virág szekrénye mellett van –, és feltettem rá a lakatot. Miközben bepakoltam a tesicuccom meg néhány tankönyvet, láttam, hogy Virág a nyitott szekrényajtaja előtt áll, kihúz egy hatalmas celluxcsíkot, majd a fogával letépi.

– Mit csinálsz? – kérdeztem, mert elképzelésem sem volt.

– Képeket ragasztgatok a szekrényembe – válaszolta.

– Megnézhetem?

Szó nélkül arrébb állt, hogy belenézhessek. A szekrénye belül különböző együttesek posztereivel és kivágott képeivel volt dekorálva, meg mindenféle halálfej, csillag és szív matricákkal, szigorúan fekete-pink színekben.

– Klassz – ismertem el, és elhatároztam, hogy én is kitapétázom a sajátomat. Na, nem ilyen bandák képeivel. De akkor mivel?

– Szerinted melyik a jobb? P!AtD, MCR, FOB vagy TH? Én általánosban a TH-t szerettem, de már nem, most FOB-fan vagyok – közölte. Arcába fésült haja miatt csak a bal szemével nézett rám, de azzal kérdőn.

– Hát – néztem vissza rá tök bénán. – Nem tudom, mit jelentenek ezek a rövidítések – ismertem be.

– Együttesek.

– Nem ismerem – ráztam meg a fejem.

– Ha akarod, küldök neked pár linket, videoklipekről… – vonta meg a vállát.

– Oké, köszönöm – bólogattam, és magamban hálát adtam Virágnak, amiért nem csúfolt ki, hanem teljesen normálisan felajánlotta, hogy elküldi, és akkor megnézem. Ez rendes volt tőle. Az általánosban állandóan halálra cikiztek, mert zenékkel sosem voltam úgy igazán képben. – Neked ő a kedvenced? – néztem be újra Virág szekrényébe, ahol egy pasi képe legalább harmincszor volt felragasztva.

– Ő Pete Wentz! A Fall Out Boy gitárosa.

– Aha. Értem – bólintottam. Megint tanultam valamit.

Otthagytam Virágot, aki egyre hosszabb darab ragasztócsíkokat tépkedett le a fogával, és bementem a terembe. A keddi órarend nem tűnt olyan keménynek, ráadásul irodalommal kezdtünk, amit kifejezetten vártam.

– Sziasztok – köszöntem úgy általánosságban mindenkinek.

Már egyáltalán nem fürkésztek olyan kíváncsi tekintettel, mint tegnap, csak visszaköszöntek, mint egy régi ismerősnek. Átmentem a tanári asztal és az első padok között, közben kissé lehajoltam, mert Robi és András egy-egy padon ülve tévéztek.

Letettem a táskám a padom mellé, előszedtem a könyvem, és olvasni kezdtem, csak néha néztem fel, egyszer, amikor Dávid – vagy ahogy a többiek hívják, Dave – berontott a terembe headsettel a fülében, és valakivel nagyon tárgyilagos hangsúllyal beszélt, egyszer pedig, mikor Kinga megérkezett. Ahogy belépett, rögtön zavarba jöttem, sajnos egy nap elég volt ahhoz, hogy felmérjem, azzal, hogy tegnap nem barátkoztam össze vele, végleg elbúcsúzhatok a menő társaságtól. Már a megjelenése is olyan, hogy tudom, borzalmasan rövid időn belül a suli egyik legnépszerűbb arca lesz. Eleve a második legjobb felvételi – velem holtversenyben – bizonyítja, hogy van esze, de ehhez még egyfajta sznob mentalitás is társul, meg az önbizalomról árulkodó testtartása, a hosszú, dús barna haja, amit fájdalmasan szoros copfba kötött, meg a galléros fehér blúza, a sötétkék farmerrel és szandállal. Ahogy belépett, az őt kísérő a-s lányok még bejöttek a terembe hozzá pár percre. Kinga zavartalanul leült az első padba, a helyére, és kirámolta a tolltartóját, füzetét és irodalomkönyvét. A tolla végét rágva hátrafelé forgolódott, látszólag társaságot keresett a becsengetésig, arra a két-három percre. A könyvem felett éppen felnéztem, és találkozott a tekintetünk.

– Renáta, miért nem inkább a kötelezőt olvasod? – kérdezte, amikor összehúzott szemével leolvasta a kezemben tartott könyv címét.

Na tessék. Abszolút kötekedni próbált, plusz soha senki nem hív Renátának, csak ha mérgesek rám.

– Mert már kiolvastam mindet a nyáron – válaszoltam.

– Én is – felelte fél szemöldökét felvonva.

– Klassz – zártam rövidre a beszélgetést, egyrészt, mert nem értettem a harag okát, másrészt meg az egész osztályt átkiabáltuk, mivel két egymástól igen távoli helyen ülünk.

– Ti mindent kiolvastatok a nyáron? – szólt közbe Zsolt, aki az irodalomkönyvvel a kezében felült a padjára, és lapozgatni kezdte. Hátulról előre.

– Igen – felelte Kinga helyettem is. Így, hogy az egész osztály minket nézett, én inkább nemet mondtam volna. De ciki.

– Ricsi, megvan, kik írják a házi dolgozatokat – röhögött fel Zsolt ránk mutatva. Ricsi, aki egy fingerboardot (kis gördeszka, amit az ujjával hajt) tologatott a padján, felnézett. Én azonnal elvörösödtem, mivel Ricsi először vett észre, amióta osztálytársak vagyunk, és ugyanazzal a közönyös tekintettel tovább is fordult. De azért egy pillanatra látott. Szerintem.

Kinga felállt, fél lábbal a székére térdelt, és a fejét csóválva válaszolt Zsoltnak.

– Sajnálom, de semmilyen házi dolgozatot nem írok, csak a sajátomat. De ne félj, ha most elkezded olvasni az első kötelezőt, év végére legalább a feléig jutsz – magyarázta, majd vigyorogva hozzátette: – Mármint a könnyített kiadásról beszélek, természetesen.

A teremben lévők huhogva fordultak egy emberként Zsolthoz, aki nem gondolkozott semmilyen frappáns válaszon, egyszerűen Kinga szemébe röhögött. Ez hatásos volt. Jó tudni, hogy a gólyatáborban így összebarátkozott mindenki.

A csengő megszólalt, így eltettem a könyvem, és előszedtem az irodalomholmim. Kinyitottam az új füzetem, és az üres első oldalt néztem. Elhatároztam, hogy mindenféleképpen szépen írok majd, legalább az első oldalon. Utána már úgysem tudom tartani, mert a tanárok mániája, hogy minden órával egyre gyorsabban diktálnak, ami a kézíráson is meglátszik, de az első órákon azért általában sikerül szépen, „gyöngybetűkkel” írni.

Virág rontott be a terembe.

– Csöngettek? – nézett körbe bambán, haja a fél arcába lógott, így nem igazán lehetett megállapítani, hogy kitől kérdezi. Valószínűleg bárkitől.

– Ébresztő, már két perce – vágta rá Kinga, és direkt fújtatott egyet, mintha csak fárasztaná.

Virág szó szerint levágódott a mellettem lévő padba, és lehajtotta a fejét.

Meglepetésemre nem rögtön az irodalomtanár jött, hanem az ofő, aki elkért minket az első tíz percre, „rengeteg megbeszélnivalónk van” indokkal.

– Vágjunk is bele! A tegnapi napon számtalan dolgot elfelejtettünk átbeszélni. Először is…

Nyílt az ajtó, és Arnold botorkált be, egyáltalán nem zavartatva magát.

– Neményi! – fordult hozzá az ofő. Arnold kedvtelenül megfordult. – Négy percet késtél.

– Elnézést, lerobbant a busz – vonta meg a vállát.

– Tudom, hogy édesapád hozott iskolába, autóval – tette csípőre a kezét az ofő.

– Valóban, de előttünk lerobbant egy busz. Idő volt kikerülni – közölte. Az ofő végiggondolta ennek a valószínűségét, majd inkább legyintve elengedte, és miközben Arnold a helyére ült, izgatottan folytatta:

– Először is, mindenki írja fel egy lapra a szülei elérhetőségét, a hátsó padokból kezdjék összeszedni!

Ez a rutinnak számító feladat kisebb bonyodalmat okozott, mert, ahogy végigmondta a mondatot, a tizenegyből heten feltették a kezüket.

– Tessék, Virág – szólította fel az ofő elsőként.

– Tanár úr, a szüleim elváltak, kiét írjam fel?

Virág kérdésére vele együtt hatan letették a kezüket.

– Elvált szülők esetében mindkét elérhetőséget kérem. – Az ofő észrevette, hogy még egy jelentkező van, Arnold. – Tessék, Arnold.

– Az lenne a kérdésem, hogy milyen biztosíték van arra, hogy az általam leírt adatok harmadik fél felé nem kerülnek ki.

– Biztosíthatlak róla, Arnold – válaszolta kissé unottan az ofő. Az az érzésem, hogy ők sokat beszélgethettek a gólyatáborban, pont eleget ahhoz, hogy az ofő Arnold minden kérdésére és válaszára kellőképpen felkészülhessen.

– Csak mert az adatok, amiket kér, roppant bizalmasak, elvégre elérhetőségekről van szó, amit ugyebár…

– Arnold – szakította félbe az ofő nagy nehezen. – Mi lenne, ha csak lefirkantanád?

– Szóval biztosít arról, hogy bizalmasan kezeli az adataimat?

– Igen. Biztosítalak. Írásban szeretnéd?

– Megköszönném – bólintott Arnold.

Mi mindannyian visszatartott nevetéssel, mosolyogva figyeltük, ahogy az ofőből totál bolondot csinál. Igen sikeresen. Mikor vége volt ennek a kis színjátéknak, az ofő rögtön hadart is tovább, másodpercenként ellenőrizve az óráját, hogy mennyi időnk van. Gyorsan elmondta, hogy a plakáttartókba, amik üresek, hozhatunk posztert, de figyelmeztetett, hogy „ízléses, kilencedikes osztály falára valót”. Végigkérdezte, minden rendben van-e a belépőkártyákkal és suliboxokkal, meg ilyesmi. Igazából nagyon rendes volt, igyekezett mindent észben tartani, talán kicsit túl is pörgött. Már majdnem kiment az ajtón, amikor visszajött.

– Majd elfelejtettem. A tanárok helyzetét megkönnyítendő, kérlek titeket, hogy a neveteket írjátok fel egy papírra, és tegyétek jól láthatóan az asztalotokra, kitámasztva, hogy a kollégák minél hamarabb megtanulják a neveteket – szólt, majd hatalmasat sóhajtott. – Igen, Arnold?

– Tanár úr, már nem azért – vakargatta meg a homlokát a tollával Arnold. – De mindkét kilencedikes osztály tizenkét főből áll, az összesen huszonnégy. Mégis mennyi ideig kell kis táblákkal magunk előtt ülni, mert véleményem szerint huszonnégy nevet megjegyezni nem olyan nagy dolog. Természetesen ezzel nem degradálni szándékozom, csak egy szimpla kérdés.

Az ofő és egy magas, sápadt férfi (a magyartanár), aki Arnold mondandója közben állt meg az ajtóban, összeráncolt homlokkal nézték.

– Nem tudom, Arnold, nem tudom. Csak tedd, amit mondok – legyintett az ofő, és már félre is állt, hogy beengedje a magyartanárt.

Az új tanár jelenléte egy pillanat alatt elcsitította az osztályt, mindenki némán nézte, ahogy lepakolja a tanári asztalra a holmiját, és sötét pillantással mered az osztályra.

– Ki használta a degradál kifejezést? – kérdezte mindenféle bevezetés nélkül. Arnold unottan feltette a kezét, alkarját a fején támasztotta, mintha csak nehéz lenne. A magyartanár reakció nélkül folytatta: – És ki tudja, hogy mit jelent?

Automatikusan feltettem a kezem, rajtam kívül pedig csak Kinga jelentkezett. Nem volt túl meggyőző a többi, nyakukat behúzó osztálytársunk előtt. Bár tényleg tudom a szó jelentését, ez úgy jött le, mintha nem kéne vele dicsekednem.

A tanár szúrós szemekkel pásztázott minket, majd gyorsan megpördülve felfirkantotta a szót a táblára, és kétszer aláhúzta.

– Mit jelent? A világosbarna hajú lány!

Az én lennék. Köhintettem egyet, és zavartan beletúrtam a hajamba.

– Lealacsonyít, leminősít – feleltem halkan, de a síri csendben mindenki tisztán hallhatta.

Kinga leengedte a kezét, és felvont szemöldökkel fordult vissza maga elé.

– Nagyon szép, köszönöm – bólintott a tanár, én pedig rögtön lejjebb csúsztam a széken. Strébernek tűnni az első héten. Jaj.

A tanár letörölte a táblát, majd felírta a nevét, Kardos Kálmán, és adott pár percet, hogy megcsináljuk a kis táblát a nevünkkel, amit az ofő kért. Aztán belecsapott a közepébe: kinyittatta a szöveggyűjteményt és a tankönyvet.

Én tényleg behúzott nyakkal ültem egész órán, nem tudtam, hogy a nagyrészt mögöttem ülő osztálytársaim hányszor súgtak össze vagy gúnyolódtak, mindenesetre rémképeket láttam, alig tudtam koncentrálni. Általánosban éppen eleget csúfoltak, mert sokat olvasok, és igen sokszor próbáltam megvédeni magam, bár az „olvasás egyáltalán nem ciki” elvemmel teljesen egyedül voltam.

Csengetés után egyszerre bolydult fel az osztály, mindenki pakolászni kezdett, Kardos pedig a hóna alá vágta a naplót, és egy pillanatra megállt.

– Ti, hárman! – mutatott sorban egymás után először rám, aztán Arnoldra és Kingára.

Mintha csak rosszat tettem volna, lehajtott fejjel másztam ki a padomból, és úgy kullogtam a tanári asztalig. Mindhárman eléggé megdöbbenve álltunk a tanár előtt.

– Ajánlom figyelmetekbe az olvasókört. Ez a szakkör hétfőnként az iskola könyvtárában van. Jövő héten, a „nyílt szakkörök hetén” el is jöhettek, addig pedig ajánlom figyelmetekbe az iskola könyvtárát. A Szent Johanna igen nívós könyvtárral büszkélkedhet, a nyáron teljesen felújították, és folyamatosan bővül. Gondoltam, titeket érdekelni fog – magyarázta.

– Tanár úr, én sajnos nem érek rá, edzésem van – rázta meg a fejét Kinga.

– Rendben.

– Versenyszerűen lovagolok, többször indultam már díjugrató versenyen, sikerrel – kezdte mesélni.

– Gratulálok – vigyorodott el Kardos erőltetetten, miközben látszott rajta, hogy elmondta, amit akar, szíve szerint már menne is.

Én csak mosolyogva bólintottam, és inkább visszamentem a padomhoz, nem sok kedvem volt Kinga díjugratását hallgatni.

A többiek egész szünetben „kegyetlen Kardosról”, „megbuktat Kardosról” és „pótvizsgán is megbuktat Kardosról” tanakodtak. Én nem szóltam bele, csak hallgattam őket, a világért sem mondtam volna meg, hogy nekem tökre szimpi.

Az irodalom után még öt óra volt, két francia Alphonse Durand tanár úrral (akinek Jacques igazán örült, mert végre mindent értett), egy földrajz Farkas Evelin tanárnővel, aki laza órát tartott, leginkább ismerkedtünk, egy töri Barka Gabriella tanárnővel, aki egyáltalán nem akart ismerkedni, hanem lediktált úgy hatoldalnyi anyagot, majdnem leszakadt a kezem, és végül ismét negyvenöt perc Alphonse Durand-nal, az első franciakultúra-óránkon.

Az utolsó csengő után mindenki felpattant és hazament. Én pedig, mivel kibuliztam, hogy se anyu, se apu ne jöjjön értem, (mert logikátlan lett volna a fél városon átfurikázni, hogy hat perc alatt hazavigyenek) úgy döntöttem, megnézem a könyvtárat. Üzentem anyunak, hogy tudjon róla – még mielőtt azt hinné, elkezdtem lázadni –, aztán a táskámat a vállamra kapva lementem a portára, és eligazítást kértem.

Könnyen megtaláltam, elmentem a titkárság előtt, át egy folyosón a Gyengélkedő feliratú ajtó mellett, végül jobbra kanyarodtam, és meg is lett. Kardos tényleg nem túlzott, a suli könyvtára zseniális. Félkör alakú terem, hatalmas tér, hosszú és magas polcok roskadásig könyvekkel. Igazán nekem való. A könyvtáros néni egy tölgyasztal mögött ült, és a számítógépen pötyögött, de az érkezésemre felnézett. Az adatbázisban megkerestük a nevem – segítettem, mert úgy láttam, hogy nehezen megy neki –, aztán belevetettem magam a böngészésbe. Éppen egy Dickens-könyvbe olvastam bele, amikor valaki megállt mellettem.

– Kiveszed? – kérdezte Arnold, felemelve a könyvet, hogy megnézhesse a borítóját.

– Igen. Te mit találtál? – kérdeztem vissza Arnoldtól, mert láttam, hogy a kezében tart egy vastag könyvet.

– Molière, francia kiadás. Nem rossz, jó nehéz. Ha már francia suliba járunk – vonta meg a vállát.

– Menni fog franciául? – kérdeztem mosolyogva.

– Simán – felelte. Nagyképűnek tűnt, és az is volt. Na de tényleg van mire.

A könyvtáros néni bepötyögte mindkettőnk választott könyvét, mi pedig egész jót vitáztunk közben. Arnold eszméletlenül okos srác, de nagyon nehéz stílussal. Mindenbe beleköt, mindent jobban tud, mindent megmagyaráz. De mivel ő az első, aki szóba állt velem, mindegy, örültem a társaságának.

Mikor kimentünk, szinte beleütköztünk Kardos tanár úrba, aki csak egy nehézkes mosollyal nyugtázta, hogy megfogadva a tanácsát megnéztük a könyvtárat, aztán ki is került minket, és továbbment.

Arnoldnak esze ágában sem volt megvárni, amíg visszamegyek a szekrényemhez a táskámért, egyszerűen otthagyott.

A folyosók csendesek voltak, visszhangzottak a lépéseim, ahogyan sietve a suliboxok felé indultam. Meglepetésemre a szekrényem melletti ajtó tárva-nyitva állt, a celluxragasztó nyikorgó tépései hallatszottak belőle.

– Virág? – kérdeztem, amikor megálltam mögötte, és láttam, hogy beült a szekrényébe, úgy ragasztja fel a képeket a szekrény plafonjára.

– Kész vagyok. Segíts – nyújtotta a kezét, mire megragadtam és kihúztam. Teljesen elnyomorodott.

– Eddig ragasztgattad? – hajoltam be, hogy megnézzem, mit művelt. A szekrénye belseje totál ki lett plakátolva, egy centiméter szabad hely sem maradt.

– Aha – bólogatott. – Te merre voltál?

– A könyvtárban. Ennek a sulinak valami elképesztő könyvtára van.

Virág elkerekedett szemekkel bólogatott, azt hiszem, nem értette, hogy ez miért olyan jó.

– Mész haza? – kérdezte.

– Igen.

– Merre?

– Fel a hegyre – mosolyodtam el.

Észbe se kaptam, és már együtt léptünk ki a hűvös aulából a forró, szeptemberi napsütésbe.

Virág a fölöttünk lévő utcában lakik, úgyhogy egészen hazáig jött velem, de amíg ő beszélve, könnyedén trappolt felfelé a lejtőn, addig én kétszer is megálltam, mert szúrt az oldalam.

– Hol laktál ezelőtt?

– Síkságon – vágtam rá lihegve, és valóban, ehhez a budai utcához képest a pesti környék annak tűnik.

– A francia nyelvet szeretem, az nem gond, a felvételi is jól sikerült, de csak az írásbeli részét értékelték, úgyhogy épp csak felvettek – mesélte tovább Virág a történetét. A felvételijének a történetét, meg úgy egyébként is, a történeteit.

Egész úton csak hallgattam, úgy tűnt, hogy beszélgetős kedvében van. Elmondta, hogy nemrég váltak el a szülei, és amikor megtudta, három hónapig nem szólalt meg. Egyáltalán. Semmit. Szerinte ez rosszul jött ki, mert a felvételi pont közben volt, és a három helyből, ahová beadta a jelentkezését, csak a Szent Johannába vették fel. Ide is épphogy, mert az írásbelije jó lett, de a szóbelin nem szólalt meg, így nem tudtak vele mit kezdeni. A ponthatáron volt, de Borrel igazgató úr, miután Virág szülei beszéltek vele, megértette, hogy ez egy nehéz periódus, és felvette Virágot a határérték ellenére, azzal a feltétellel, hogy szeptemberben már biztosan beszélni fog.

– Hogy bírtad ki, hogy nem szólaltál meg három hónapig? Nem rekedtél be? – csodálkoztam séta közben, állandóan azon tanakodva, vajon hogy lehet azt kibírni.

– Nem, ha egyedül voltam, énekeltem. De máskor egyáltalán nem beszéltem.

– Egy szót sem?

– Egy szót sem.

Jellemző. Az osztályban rajtam kívül két lány van. Az egyik okos, menő, már a második nap egy csomó barátja van másik osztályból, sőt felsőbb osztályokból is. De nem, én nem vele barátkoztam össze, hanem inkább hazasétálok egy emóssal, aki három hónapig néma volt, mert sokkot kapott a szülei válásakor. Mindegy, ez az én formám.

– Itt laksz? – nézett fel a házunkra, amikor megálltunk a kapuban.

– Igen.

– Szép.

– Köszi.

Valamiért úgy éreztem, hogy nem akar elmenni.

– Akkor holnap találkozunk. Szia – köszöntem el, és bementem.

Virág, attól függetlenül, hogy hétágra sütött a nap, és legalább huszonnyolc fok volt, feltette a pólója kapucniját, az arcába húzta, és mellkasa előtt összefont karral elbaktatott tovább, fel a dombon.

Én annyira nem, anyu annál inkább örült annak, hogy szereztem egy „kis barátot” magamnak. Ezt vacsora közben tárgyaltuk meg, és amíg én beszéltem, igyekeztem a villámmal addig bökdösni a sült húst, amíg valamilyen csoda folytán el nem tűnik. Sajna odakozmált, és fekete volt, apu a beszámolóm alatt végig a fekete részt próbálta lekaparni a késével. Sikertelenül.

– Reni, nyugodtan áthívhatod a kis barátnődet, szívesen megismernénk – lelkesedett anyu.

– Nem, nem a barátnőm. Csak beszélgettem vele.

– És az a másik kislány, hogy is hívják? – töprengett anyu. – Kinga! Vele jól kijössz?

– Khm – vakargattam meg a homlokom. – Még nem igazán volt alkalmunk… – kezdtem, de be sem fejeztem a mondatot. Minek? Persze hogy minden szülő azt akarja, hogy a menő, okos osztálytársakkal barátkozzon össze a gyerekük. Na de erre mennyi az esély?

Még gyorsan beszámoltam a magyartanárról meg a napomról úgy dióhéjban, aztán a szobámba készültem.

– Befejeztétek a vacsorát? – kérdezte anyu csodálkozva. Apu tányérja hasonlított az enyémre. Érintetlen volt.

– Igen – feleltük egyszerre.

– Hát jó, ha kértek még, akkor…

Végül inkább nem kértünk. Valamikor este összefutottam apuval a konyhában, mindketten gyárilag előállított ételt kerestünk, olyat, ami ehető.

– Reni – köszönt kissé zavartan. – Mit csinálsz?

– Semmit. És te? – kérdeztem vissza. Egy fél pillanatig farkasszemet néztünk, aztán automatikusan félreállt, hogy odaférjek mellé, és kipakoltuk a hűtőt.

– Még sajtot? – nyújtottam felé.

– Jöhet.

Késő esténként apuval gyakran összefutok a konyhában. És mindketten falazunk egymásnak.

Egy gyors szendviccsel a kezemben visszasomfordáltam a szobámba, és pár percre bekapcsoltam a gépet. Három e-mailem jött, kettő a közösségi portálról, hogy ismerősnek jelöltek. Arnold és Virág. A harmadik e-mailem pedig már egyenesen Virágtól jött, kilenc YouTube-videót csatolt, a kedvenc zenekarjainak a klipjeit.

Hosszú nap: 5/2 – fáradt vagyok.

Sulikönyvtár: 5/5 – rengeteg könyv.

Virág kedvenc dalai: 5/2 – nem túl jók.

Holnap tesi: 5/1 – jaj!

És kémia: 5/1 – jaj!

És angol is: 5/1! :(

Szeptember 3., szerda

Már kora reggel fülledt idő volt, párás és nehéz. Anyu a hűtőn hagyott üzenetet, hogy mindenképpen vigyem magammal az esőkabátom. Furcsa volt a szikrázó napsütésben magammal cipelni, na de ki vitatkozik egy meteorológussal?

A suli előtt a diákok csoportokba verődve ácsorogtak. Ricsit azonnal felismertem, idősebbekkel, tizenegyedikesekkel beszélgetett, fél lábán támaszkodott, másikkal a gördeszkáján taposott, és ide-oda tologatta. Köszönés nélkül mentem el mellette, mivel nekem háttal állt, nem akartam beégni, hogy esetleg ráköszönök, nem köszön vissza, és kinevetnek.

Pechemre pont mikor beléptem a kapun, utánam jött, úgyhogy zavartan hátrafordultam.

– Szia – mosolyodtam el félénken. Komolyan, úgy nézett rám, mintha először látna. – Osztálytársak vagyunk – tettem hozzá gyorsan, bár teljesen megalázó volt az egész.

– Ja – bólintott. És itt be is fejeztük a beszélgetést.

Az aulában Máday igazgatóhelyettes a nélkülözhetetlen vonalzójával állt, és ha éppen nem tudta alkalmazni – mert senki nem jött rövid szoknyában –, akkor arra használta, hogy az aulát átordítva a kiszemelt személy felé bökjön vele. Pont, mint a mi esetünkben.

– Megállni!

Már megint lefagytam, a döbbenettől kővé dermedten álltam, és gyorsan végigmértem magam, hogy mi lehet a gond. Sötétzöld rövid ujjú póló, trapézfarmer, zöld tornacipő. Semmi olyan, amihez vonalzó kell.

– Fiatalember, a gördeszkáját nem szándékozik az épületben használni, ugye?

– Dehogy, Máday igazgatóhelyettes asszony! – rázta meg a fejét Ricsi, de szemébe lógó tincsei alatt óvatos mosolyra húzta a száját.

– Én is így gondoltam. Pósa Richárd, ugye?

Jaj, ne. A suliban keringő „városi legenda” alapján, ha Máday egyszer valakinek tudja a nevét, arra nyomós oka van.

– Igen – bólintott Ricsi. Kétségtelen. Elkapták.

Egymás mellett mentünk fel a lépcsőn, és egyszerűen nem bírtam megállni, hogy meg ne kérdezzem:

– Honnan ismer az igazgatóhelyettes?

Menet közben, fejét félrebillentve nézett rám.

– Ott volt, amikor átjelentkeztem.

– Úgy érted, a felvételin?

– Nem. Az átjelentkezésnél – ismételte meg. Nem kérdezhettem többet, mert ahogy felértünk, lecsapta a deszkáját a földre, majd egy pillanat alatt a teremhez ért.

Beültem a padomba, és előszedtem a Dickens-könyvet, amit a könyvtárból kölcsönöztem ki. Az osztály nyüzsgött, Dávid, mint minden reggel, fontoskodva mászkált a fülébe dugott headsettel, Robi és Andris a tévét állítgatták, csatornákat kerestek, és azon bosszankodtak, hogy nincs kábel, ezért lemaradnak valami sci-fi filmről, ami hét ötvenkor kezdődik az HBO-n. Ezt viccesnek találtam.

– Megnézted a videókat? – hajolt le hirtelen elém Virág. Teljesen ledöbbentett, először is azért, mert megijesztett, észre sem vettem, hogy már megjött, másodszor meg, máshogy nézett ki. A haja nem lógott a szemébe, hanem oldalt választotta el, hátul kicsit feltupírozta, az egyébként előrelógó tincseket pedig egy hatalmas, pink-fekete kockás csattal oldalra rögzítette.

– Szia – köszöntem mosolyogva. – Más a hajad!

– Igen, amikor jókedvem van, akkor oldalra csatolom, ha rosszkedvem van, akkor a szemembe fésülöm. De nézd! Csodálatos idő van! – kapta a szája elé a kezét, és ábrándozva meredt ki az ablakon.

Nem is tudom. Az elmúlt napokban, sőt hetekben is ilyen idő volt, úgyhogy szerintem Virág hangulatához legkevésbé az időjárásnak van köze.

– Na, szóval, megnézted a videókat?

– Igen, köszi.

– Na és?

Olyan buta mosollyal várta a véleményem, hogy egy pillanatig haboztam. Eddig a szemébe fésült hajától nem láthattam, hogy sötét haja és szeme mennyire elüt a sápadt bőrétől. Ráadásul olyan nagyra nyílt szemekkel nézett rám, hogy hasonlított egy mangafigurára.

– Nem rosszak.

– Ugye? Láttad, Pete Wentz hogy néz ki? Most már tudod, ki ő?

– Igen, azt hiszem – bólogattam. Próbáltam visszaemlékezni, hogy a sok ugyanolyan hajú és karakterű zenész közül melyik lehetett az az egy, aki ennyire különleges. Nem rémlett.

– Nincs nálatok egy telefontöltő? – lépett hozzánk Dave, aki a fülébe dugott szerkezettel beszélt. Mindketten megráztuk a fejünket, Virág természetes, „sajnos nem tudok segíteni” mozdulattal, én meg inkább „suliban miért lenne nálam telefontöltő?” fejcsóválással.

– Mindegy – legyintett Dávid, és már szólt is a készülékbe. – Apu, most lemerülök, dobd be a portára a töltőm, a következő szünetben lemegyek érte.

Először azt hittem, viccel, ezért elmosolyodtam. De nem viccelt, komolyan mondta, úgyhogy egy idő után a mosoly helyett értetlen arckifejezés ült ki a fejemre.

A szünet utolsó perceiben váltottam pár szót Jacques-kal franciául, akinek a tarkóját harmadik napja néztem, de megszólalni még nem hallottam. Rögtön egy bókkal kezdte, megdicsérte a kifogástalan (ő mondta!!!) francia kiejtésemet. Aztán, mivel annyira örült, hogy valaki beszélget vele, rögtön el is mesélte, hogy az apukája itt kapott munkát, jött vele Jacques is, és mert a Szent Johannába kizárólag francia nyelven folyt a felvételi, felvették. Az már más kérdés, hogy magyarul nem nagyon tud. Először meglepett, hogy nem ő írta a legjobb felvételit, de azt mondta, attól, hogy francia az anyanyelve, a kérdésekre a választ még nem feltétlenül tudja. Ezen nevettünk. És így bővül folyamatosan osztálytársaim listája, akikkel már váltottam szót. Hajrá.

Az első óra nyelvtan volt Kardos tanár úrral, végig írtunk, és mondatokat elemeztünk. A következő órában kezdődött a vonulás. Összesen négy tárgy van, amit nem a saját termünkben tanulunk, a kémia, ami a laborban van a földszinten, az infó, szintén a földszinten, a tesi, át az udvaron a tornaterembe, és az angol, ami a nyelvi előadóban, a könyvtár mellett. A kémiával kezdtünk.

A laborba lépve már begörcsölt a gyomrom, a kémia az egyik ősi ellenségem. Összesen három padsor, soronként két, hagyományos, szóval kétszemélyes paddal. Ösztönösen az utolsóba ültem, de kár volt. Amikor a tanár a labor egyik ajtaján – nem a bejáratin, hanem a tanári asztal mögötti ajtón át – belépett, rögtön véget is ért a padtársas móka. Mellém egyébként Virág ült, de maximum két percre.

– Rendben – kezdett bele azonnal Gondos tanárnő (Gondos Béláné, Margó) a beszédébe, és felnyitotta a naplót. Először mindenki értetlenül összenézett: az nem lehet, hogy rögtön felelünk. Ráadásul annyira frusztrált a labor falain virító képletek és periódusos rendszerek táblázata, hogy legszívesebben kirohantam volna a teremből. A kémiaóra kicsit stresszel. Kicsit. – Na, most mindenki feláll – közölte Gondos, és fél kezével megigazgatta élénkvörös, egybeálló haját. Úgy tűnt, mintha lenne rajta egy láthatatlan búra, ami ennyire összetartja. Természetesen egy emberként pattantunk fel, és a padok mellett várakoztunk. Az egész osztály.

– Itt nem ülnek a barátok együtt, bátrabbak elöl, lármásak hátul! – közölte, és vadul lapozgatta a naplót. – Párban mondom a neveket, aztán leültök. Az ülésrend nem változik. Rajta! Antai-Kelemen és Bencze…

Virág tanácstalanul körbenézett, majd szomorúan előreballagott a legelső padhoz, és beült. A tanárnő rá se hederített, folytatta a névsor szerinti párba sorolást.

– Bernáth és Chatelain.

Szegény Jacques először nem értette, mi van, aztán a nevét hallva Andris után ment, és leültek.

– Felmayer és Haraszti! Szaporán, üljetek le! Nagy és Neményi, Pósa és Rentai, Szatmáry és Zsidák.

Mindenkinek meglett a helye. Beültem Ricsi mellé, és az asztalon összekulcsolt kezekkel vártam, hogy mi fog történni. Mögöttem Kinga dühöngött, amiért ő elöl akart ülni, mellettem, a másik padban Arnold nyitotta ki a pad alatt a könyvét, és olvasni kezdett.

Gondos igazán keménynek bizonyult, rekordidő alatt lezavarta az új ülésrendet, és már bele is kezdett volna, de Virág szomorúan álldogált a padja mellett.

– Mi az? – kérdezte Gondos ijesztően közelről.

– Nekem nincs padtársam.

– Hogyhogy nincs?

– Hiányzik – vonta meg a vállát szomorúan Virág.

– De egyszer visszajön, nem? Vagy netalán nem? Hm? Mi? – förmedt rá Gondos. Virág rémülten visszaült a székére, és óra végéig meg sem nyikkant.

Próbáltam figyelmesen jegyzetelni, de közben fél szemmel Ricsit lestem, aki a fingerboarddal szórakozott egész órán, sőt a kicsöngetés előtt elvette a tolltartómat, és akadálypályának használta a kis gördeszkájához. Ahogy így hátulról elnéztem a többieket, szinte mindenki elfoglalta magát, Gondos pedig, mintha csak nem venné észre, hogy ki nem figyel rá, megállás nélkül diktált. Én jegyzeteltem. Becsülettel. Tényleg.