A fordítás Conn Iggulden: Wars of the Roses, (Book Four) Ravenspur: Rise of the Tudors (Penguin Books) alapján készült

Fordította: Bihari György

Szerkesztette: Rózsa Judit

A kötetet és a borítót tervezte, tördelte: Gyergyák Bence

Copyright © Conn Iggulden, 2016

Hungarian translation © Bihari György, 2016

Copyright © Gabo Kiadó, 2016

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-416-9

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Anyámnak

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Apám halála után reménykedtem, hogy anyám összeszedi magát és ismét erőre kap, ám ő egy éven belül elment. Itt szeretnék neki köszönetet mondani, mert ez az első olyan könyvem, amelyet nem olvasott.

Szeretete a szavak és különösen a költészet iránt óriási hatással volt rám. Tőle hallottam, hogy a történelem a hús-vér emberekről szóló mesék gyűjteménye, dátumokkal. Mindennap hiányoznak a tanácsai, mert mindennap tanácsokat szokott adni nekem.

„Egy hajó fehér vitorlákat bont a reggeli szélben. Állok, és addig figyelem, amíg már csak egy pont a tenger és az ég között – és valaki azt mondja: »Hát elment«.

És abban a pillanatban, amikor az én oldalamon valaki azt mondja: »Elment«, más szemek is figyelik érkezését, és boldog hangok kiáltják: »Itt jön! Hát itt van!«”

Henry Van Dyke

A SZEREPLŐK LISTÁJA

Margit királyné/Anjou Margit: VI. Henrik felesége, Anjou René lánya

Lady Margaret Beaufort: Genti János dédunokája, Henry Tudor anyja

Thomas Bourchier: Canterbury érseke

Derry Brewer: VI. Henrik és Margit királyné kémfőnöke

Henry Stafford, Buckingham hercege: Richard gloucesteri herceg párthíve

Merész Károly, Burgundia hercege: XI. Lajos király ellensége, IV. Edward támogatója

George, Clarence hercege: IV. Edward és Richard gloucesteri herceg testvére

John Courtenay, Devon grófja: Margit királyné és a walesi herceg támogatója a tewkesburyi csatában

IV. Edward: Anglia királya, Richard Plantagenet yorki herceg fia

V. Edward: IV. Edward legidősebb fia, az egyik herceg a Towerben

Henry Holland, Exeter hercege: VI. Henrik és Margit királyné párthíve

Richard, Gloucester hercege: IV. Edward és George, Clarence hercege testvére, a leendő III. Richard

Lord William Hastings báró: IV. Edward főkamarása

VI. Henrik: Anglia királya, V. Henrik fia

Edward Lancaster: VI. Henrik és Margit királyné fia, a walesi herceg

XI. Lajos: Franciaország királya, Margit királyné unokatestvére

Luxemburgi Jacquetta: Elizabeth Woodville anyja

John Neville báró/Montagu márkija: Warwick gróf öccse

John Morton: Ely püspöke

Ann Neville: Warwick gróf lánya, Lancaster Edward, majd Gloucesteri Richard felesége

George Neville: York érseke, Warwick gróf öccse

Isabel Neville: Warwick gróf lánya, George, Clarence hercegének felesége

John de Mowbray, Norfolk hercege: IV. Edward és III. Richard támogatója, VI. Henrik korábbi párthíve

Henry Percy, Northumberland grófja: a Percy család feje, III. Richard kelletlen támogatója, korábban VI. Henrik párthíve

John de Vere, Oxford grófja: VI. Henrik király és Margit királyné, később Henry Tudor párthíve

William Herbert, Pembroke grófja: Henry Tudor gyámja a Pembroke kastélyban

Anthony Woodville, Rivers grófja: IV. Edward sógora

Edmund Beaufort, Somerset hercege: Margit királyné és a walesi herceg párthíve

Lord Thomas Stanley: királyi kincstárnok, Henry Tudor mostohaapja

Sir William Stanley: Lord Stanley fivére, Lord Hastings kapitánya; IV. Edward, később Henry Tudor harcostársa

Richard Stillington: Bath és Wells püspöke

Rhys ap Thomas: walesi kapitány, Henry Tudor katonája a bosworthi csatában

Edmund Tudor: Margaret Beaufort férje, Henry Tudor apja; meghalt az 1456-os járványban

Jasper Tudor: Edmund Tudor fivére, Henry Tudor nagybátyja

Owen Tudor: Edmund és Jasper Tudor apja; megölték a Mortimer Cross-i csata után

Richard Neville, Warwick grófja: a Neville család feje Salisbury gróf halála után, későbbi nevén „a királycsináló”; IV. Edward egykori támogatója, aki visszahelyezte VI. Henriket a trónra

Wenlock báró: Margit és a walesi herceg párthíve

Elizabeth Woodville: IV. Edward felesége

Worcester grófja: IV. Edward párthíve, Anglia rendőrfőnöke

Yorki Anna, Brigitta, Katalin, Cecília, Mária és Erzsébet: IV. Edward és Elizabeth Woodville lányai

Richard of Shrewsbury, York hercege: IV. Edward fiatalabb fia, az egyik herceg a Towerben

Az út idáig

Volt a XV. századi Angliában két híres rokoncsalád. Az idősebb ág, a Lancastereké három nemzedéken át ült a trónon, addig, amíg VI. Henrik király meg nem betegedett. Ekkor a Yorkok fiatalabb ága a kezébe ragadta a gyeplőt, és ebből háború lett.

Csak egy király lehet. Edward York szövetkezett Warwick grófjával, hogy 1461-ben, a csatatéren döntsék el a kérdést. A Lancaster-ház vereséget szenvedett. Margit királyné a fiával együtt Franciaországba menekült, hátrahagyva férjét, Henriket, akit a londoni Towerbe zártak.

IV. Edward feleségül vette Elizabeth Woodville-t, aki szembefordította Warwick gróffal. Amikor Warwick nem bírta tovább az örökös provokálást, elfogta és börtönbe záratta Edwardot. Ugyanakkor engedélyezte, hogy a király öccse, George, Clarence hercege feleségül vegye a lányát.

Noha Warwick végül szabadon engedte Edwardot, a barátság sosem állt helyre. Edward árulással vádolta Warwickot, és embereket küldött, hogy letartóztassák.

A Vérvonal végén Warwick elmenekült. Magával vitte mindenórás lányát és vejét, George-ot, Clarence hercegét. Miután sehol sem köthettek ki, a gyermek a tengeren született és halt meg. Warwick és Clarence száműzöttek lettek Franciaországban, barátaik és családjuk megtagadta őket.

XI. Lajos meglátta a ritka lehetőséget. Adott Warwicknak és Clarence-nek zsoldoshadsereget és hajókat. 1470 szeptemberében tértek vissza Anglia földjére. Szélvész kavarta fel az arany és vörös, és fehér leveleket, senki sem tudta, hova hullnak majd. Elkövetkezett a bosszú kora.

1470

Mert nem bízom bent, ki hitet szegett.{1}

William Shakespeare: VI. Henrik, Harmadik rész

1.

A folyó hurkot írt le a Pembroke-kastély körül. A téli nap vörös fénybe vonta a falakat, amelyek mögül egy székesegyház tornyának fennhéjázásával magasodott ki a lakótorony.

A kapuhoz vezető úton az idegen a nyeregkápa gombjára engedte a kezét, és egy felfeslett varráson húzogatta a hüvelykujját. A lova csüggedten lógatta a fejét, mert nem talált legelni valót a köveken. A bámészkodó őrökhöz képest Jasper Tudor olyan fekete volt, mint egy birkapásztor. Vállig érő haja loncsos pászmákba tapadt az út porától, árnyékba borította az arcát. Alkonyodott, a nap halni készült. Noha Jasper fáradt volt, éberen figyelt, amely minden mozdulatot számon tartott a falon. Valahányszor egy őr a belső udvar felé fordult vagy egy tisztre nézett a mélyben, Jasper látta, hallotta és megítélte. Tudta, mikor jutott el érkezésének híre a vár urához. Tudta, hány grádicsot kell megmásznia annak az embernek, hogy elérje a vasrácsos külső kaput, amely mögött még egy tucat védvonal várja a lehetséges ostromlókat.

Halkan számolt, hogy ne kelljen azzal foglalkoznia, mennyire dühös, amiért itt kell állnia. Elképzelte a benti kőlépcső összes fordulóját, és megrándult a szája, mikor meglátta William Herbertet a lőréseknél. A fiatal gróf indulatos arccal nézett le rá. Pembroke új ura alig tizenhét éves, vérbörzsönyös képű kötekedő volt, aki még mindig nem tette túl magát az apja halálán. Herbert gróf nem nagyon örült a sötét, sovány alaknak, aki lentről nézett föl rá. Ellenszenve látszott is az arcán és abból a mozdulatból, ahogy vaskos keze markolta a követ.

Tíz-egynéhány éve Jasper Tudor volt Pembroke grófja. Nehéz volt nem dühöngeni, amikor egy feleannyi idős ember tekintett le rá pimaszul a saját falairól.

William Herbert egy ideig csak bámult, úgy húzva össze a szemét, mint akinek valami utálatosságot kell lenyelnie. A fiatalembernek jó nagy feje volt, nem kövér, inkább széles. Olajosan fénylő haját egyenes vonalban körbe vágatta. Addig bámult, amíg Jasper Tudor nem bólintott egyet üdvözlésképpen. Éppen elég nehéz lett volna tárgyalnia a fiú apjával is, ha még élt volna.

Az idősebb Herbert nem szépen halt meg, nem hozott dicsőséget a családjára. Nem valami vitézi kalandban veszítette az életét, csak úgy, kutyafuttában levágták, amikor Warwick elfogta Edward királyt. Ezt a csekély veszteséget, amellyel senki nem törődött, elhomályosította a súlyosabb bűn, hogy Warwick kezet emelt a királyra. Viszont Pembroke-ban az egész helység gyászba borult.

A sűrűsödő sötétben Jasper Tudor idegesen nyelt egyet. Fények villantak és tűntek el a fal réseiben, ahogy a páncélos emberek az egyik lábukról a másikra álltak. Nem sokat ért vele, hogy észrevette őket. Senki sem kerülheti ki a számszeríj vesszejét.

Az égen felhők vonultak, amelyeket alulról világítottak meg az utolsó napsugarak. Fent, a bástyán az új grófnak végül elfogyott a türelme. Jaspernek némi előnyt jelentett, hogy nem sok tizenhét éves ifjonc mérkőzhet meg egy negyvenéves férfi sziklaszilárd nyugalmával.

– Nos? Mit kívánsz, Tudor mester? – Az ifjú grófnak mégis megvolt az a kis öröme, hogy megtagadta a jövevénytől a nemesnek járó titulust. Jasper Tudor Henrik király féltestvére volt. A Lancaster ház fölemelte, és ő hálából mellettük harcolt. Együtt szálltak szembe a tizennyolc éves York Edwarddal, az óriással, aki még ma is dühös könnyekkel siratta az apja halálát. Jasper elfojtotta a borzongást, amit a vörös vértezetű szörnyeteg emléke keltett benne. Olyan színű volt a páncélja, mint a nap a pembroke-i falakon.

– Adjon isten jó napot, és ajánlom magamat. Franciaországból hajóztam erre a partra, hogy elsőnek hozzam meg a hírt. Hallottál újságot Londonból?

– Megakadna azon a walesi torkodon, ha mylordnak szólítanál? – vakkantotta William Herbert. – Pembroke grófja vagyok, Tudor mester. Ha ételért vagy alamizsnáért könyörögnél kapum előtt, akkor csalódni fogsz. Tartsd meg a híreidet. A te Lancaster csőcseléked és a rongyos, rab királyod nem parancsol nekem. Az apám az életét adta Anglia törvényes királya, York Edward védelmében. – Féloldalasan felhúzta a száját, amitől eltorzult az arca. – Miközben téged, Tudor, árulónak nyilvánítottak, és elveszítetted minden tisztségedet, címedet, birtokodat! Most, ebben a pillanatban meg kellene, hogy öljelek! Pembroke az enyém! Minden az enyém az apám után.

Jasper bólintott, mintha olyat is hallott volna, amit érdemes megfontolni. A fiatalember hőzöngéssel álcázza a gyengeségét. Bár inkább az öreg gróffal tárgyalhatott volna, aki becsületes ember volt. De hát ez a dolgok rendje a háborúkban. A jó emberek meghalnak, és a fiaik követik őket, vagy jól, vagy rosszul. Megrázta a fejét, csapzott haja suhogott. Ő is ilyen fiú, talán csekélyebb ember az apjánál, Owennél. És ami még ennél is rosszabb, száműzetése éveiben nem talált feleséget, nincsenek fiai. Ha a francia király nem utalt volna ki neki járadékot rokoni alapon, akkor lehet, hogy éhen halt volna, üres zsebbel, magányosan. Mégis hűséges maradt Henrik királyhoz és Anjou Margit királynéhoz a reménytelenségben és a bukásban.

Egy pillanatra lesütötte a szemét, reményei elhervadtak a gróf gúnyolódásától. Mégis Pembroke előtt állt, és ez az öreg vár az övé volt. Még mindig fájó otthonossággal töltötte el, és valami különös vigasztalást jelentett, hogy itt lehet. Szerette volna kinyújtani a kezét, hogy megérintse a követ. De nem engedhette meg magának, hogy megszégyenítsék ezeknek a falaknak a tövében. Ismét fölemelte a fejét.

Volt még valaki az erődben, akit úgy szeretett, mintha az apja lenne. Ő volt látogatásának valódi oka. Jasper Tudor nem azért jött Pembroke-ba, hogy vádaskodjon vagy bosszút álljon. A politika árja hozta haza Franciaországból, és engedélyt kért Warwicktól erre a magánútra. Miközben a hatalmas hajóhad a nyílt tengerrel dacolt, az ő hajója egyedül indult nyugat felé.

Végignézett a lőrések mentén, de nyomát sem látta a testvére fiának, akit tizennégy éve tartottak a várban mint túszt vagy rabot.

– Mindig azt gondoltam, hogy Pembroke egy másik világ, távol London kapkodásától, nyüzsgésétől és a kereskedelemtől – folytatta Jasper, jól fölemelve a hangját, hogy hallják. – Két kemény hét az úton, váltott lovakon. Meg lehet csinálni, bár nem könnyű. Télen az utak elmocsarasodnak, jobb hajóval megkerülni a cornwalli partokat, noha az legalább annyi idő, és még veszélyesebb. Részemről félek ezektől a téli viharoktól, amelyek összetörhetik a hajótestet, és mindenkit elpusztítanak, aki a mély vizeken kockáztatja az életét, isten irgalmazzon a lelküknek!

Dőltek belőle a szavak. A gróf tekintete egyre bambább lett, míg végül zavartan megrázta a fejét.

– Ide nem lépsz be, Tudor mester! – csattant fel, amikor elfogyott a türelme. – Nekem ne játsszál walesi játékokat, mert nem nyitom ki neked a kapumat. Mondd el, amiért jöttél, azután térj vissza nyirkos erdőidbe, táboraidba, orvvadássz tovább nyulakra! Élj úgy, ahogy az ilyen mocskos, éhenkórász útonállóhoz illik, miközben én élvezem Pembroke-ot, a báránysültet és Edward király bizalmának egyéb kellemességeit!

Jasper megdörgölte hüvelykujjával az állát, hogy ne lássák rajta a haragot. Még mindig szerette Pembroke-ot, minden kövét, boltívét, csarnokát és dohos raktárát, tele borral, gabonával, füstölt és sózott birka- és kecskecombokkal. Végigvadászta a környékét, és elsősorban Pembroke-ban érezte otthon magát. Gyerekkorában arról álmodott, hogy egy napon saját szép, úri kastélya lesz. Amikor ez valóra válik, Jasper Tudor elégedett lesz. Egy katona fiának nem lehet ennél szebb álma.

– Akár hallottad, mylord, akár nem, fordult a kocka. Warwick gróf hazajött egy hajóhaddal és egy hadsereggel. – Jasper habozott, kereste a szavakat. Az ifjú gróf a név hallatán kihajolt a mellvédről, és olyan erősen markolta a követ, mintha le akarna törni belőle egy darabot, hogy hozzávágja. Jasper lassan folytatta, ügyelve, hogy a szavai messze elhallatsszanak a kaputól.

– Ismét trónra ültetik a Lancaster házat, nagyuram. Kiégetik a sebeket, véget vetnek a York-uralomnak. Nem fenyegetésből mondom, hanem jó hírt hozok, ami talán segít pártot választanod, talán mielőtt más kérdezné, vassal a kezében. Most azonban az unokaöcsémért jöttem, mylord. Henry Tudorért, Edmund bátyám és Margaret Beaufort fiáért. Jól van? Biztonságban van odabent?

Miközben Pembroke grófja kinyitotta a száját, hogy válaszoljon, Jasper végre mozgást látott a falon. Fehér arc volt, sűrű, fekete haj keretében. Bizonyosan a fiú, mert még nem olyan magas, mint egy férfi. Jasper semmivel sem árulta el, hogy meglátta.

– Nem viheted el! – vicsorgott William Herbert. – Az apám ezer fontot fizetett a gyámságáért. Látom, rongyos a köpenyed, Tudor! Innen látom rajtad a szutykot és a port. Vissza tudod fizetni nekem azt az ezer fontot? – Megvető vigyora lehervadt, mert Jasper Tudor hátranyúlt a vászonzacskóért, amelyet a derekára szíjazott. Előhúzta és megrázta, hogy hallani lehessen az aranyak csengését.

– Vissza tudom – mondta minden diadal nélkül. Látta a megvetést a gróf szemében, és tudta, hogy a pénz nem számít.

– Valóban? És ott vannak még… – William Herbert szája úgy mozgott, mintha a düh vastag lepedéke zárná el a torkát – …abban a zsákodban az évek, amelyek a kiképzésével teltek? Az apám ideje? A bizalma? – Beszéde felgyorsult, visszatért az önbizalma. – Nekem ahhoz túl kicsinek tűnik az a csomag, Tudor!

Mindegy, ki mit mond vagy ki ért jobban az alkuhoz, úgyis az fog történni, amit az ifjú gróf akar. Egy ember nem törheti be Pembroke kapuját. Még tízezer sem.

Jasper sóhajtva eltüntette a zacskót. Legalább nem fog tartozni a francia királynak, ha visszaadja neki a kölcsönt. Megdörzsölte a homlokát, mintha elfáradt volna, eltakarva a szemét a fölötte tíz méterre álló siheder elől, hogy vethessen egy pillantást az unokaöccsére. Nem akarta, hogy a fiút meglássák és elzavarják. Ha egyenesen hozzá beszél, azzal eléggé felbőszíti William Herbertet, hogy megkeserítse vagy akár veszélyeztesse az unokaöccse életét. Amikor ismét megszólalt, szavait legalább annyira címezte Henry Tudornak, mint Pembroke új grófjának.

– Itt a lehetőség, hogy kiérdemelj egy kis jóindulatot, nagyuram! – kiáltotta. – Ami volt, elmúlt, apáink már a sírban nyugszanak. Te most ott állsz, ahol valaha én, amikor gróf voltam – és Pembroke a tiéd. Fordulnak az évek, mylord, és egyetlen napot, egyetlen órát sem fordíthatunk vissza, hogy jobb döntést hozzunk, mint amikor lehetőségünk volt rá. – Felbátorította, hogy a gróf hallgat. Legalább nem árasztja el szitkokkal és fenyegetésekkel.

– York Edward fönn van északon, nagyuram, messze a hadseregeitől és palotáitól. És lejárt az idő számára! – folytatta büszkén Jasper, jól megzengetve a hangját, hogy mindenki hallja. – Warwick visszatért Angliába! Hatalmas hadsereggel, amelyet Kentből, Sussexből és igen, Franciaországból is hozott. Ha a hozzá hasonló emberek szólnak, még a királyok is odafigyelnek! Ők más fajtából valók, mint te és én, nagyuram. Meglátod, Warwick gróf előhozza a Towerből Lancaster Henriket, hogy ismét uralkodjon. Ő a te törvényes királyod – nekem pedig féltestvérem! Most pedig szeretném elvinni az unokaöcsémet Londonba, nagyuram. Jóhiszeműen és irgalmasságodban bízva kérem, hogy most már add át őt nekem. Visszafizetem, amit az apád ráköltött, noha ez minden pénzem.

Miközben beszélt, fáklyák és tolvajlámpák bukkantak föl a falon, kioltva a nappal utolsó fényeit. A reszketeg aranyban fürdő William Herbert csak egy pillanatot várt, miután Jasper befejezte az érvelést.

– Nem! – kiáltott le. – Ez a válaszom. Nem, Tudor! Semmit nem kapsz az én kezemből. – Élvezte, hogy hatalma van a kapuja előtt álló rongyos ember fölött. – Bár a szolgáimmal elszedethetném tőled azt a pénzt, ha nem lenne ez is hazugság. Talán nem az én birtokomon vagy-e útonálló? Hány embert raboltál ki és gyilkoltál meg, hogy ennyi pénzt összeharácsolj, Tudor? Köztudott, hogy ti, walesi hétszilvafások mind egy szálig tolvajok vagytok!

– Ennyire ostoba vagy, kölyök? – ordított fel Jasper Tudor az ifjoncnak, aki csak hápogni tudott sértettségében. – Mondtam neked, hogy fordult a kocka! Nyitott kézzel jöttem hozzád, tisztességes ajánlattal. Te pedig bolondmód bégetsz nekem, és fenyegetsz a falaid biztonságából? Akkor vagy bátor, ha követ markol a kezed? Hát, ha nem engeded el az unokaöcsémet, akkor nyisd ki a füled, tacskó! A hideg földbe teszlek, ha bármilyen módon ártasz neki. Megértetted? Mélyen a föld alá! – Noha szabadjára engedte a dühét, vetett közben egy pillantást a tizennégy éves unokaöccsére, aki egy távolabbi lőrésből figyelt. A szemébe nézett, amíg meg nem érezte, hogy William Herbert nyújtogatja a nyakát, látni akarja, mi keltette föl a jövevény figyelmét. Az arc eltűnt. Jasper nagyon remélte, hogy megértette az üzenetét.

– Thomas őrmester! – parancsolta az ifjú Pembroke gróf. – Vegyél magadhoz fél tucat embert, és fogd el ezt a haramiát, aki az én útjaimon latorkodik! Nem mutatott kellő tiszteletet a király grófja iránt. Ne kíméld ezt a walesi fattyút! Vérezzen egy kicsit, azután hozd ide, hogy megbüntethessem!

Jasper fojtottan káromkodott. Hatalmas puffanások és reccsenések hallatszottak a kapusházból, kerepelni kezdtek a hatalmas láncok. Katonák rohantak a falakra, hogy minden oldalról ellenőrizzék a környéket, nem rejtőznek-e valahol fegyveresek. Néhányuknál számszeríj volt, Jasper Tudor érezte magán fagyos tekintetüket. Nem számított, hogy ezek közül egy-kettő évekkel korábban az ő embere volt. Más lett az uruk. Dühösen megrázta a fejét, megfordította a lovát és megsarkantyúzta. Az állat vágtába ugrott az országúton. Egyetlen nyílvessző sem követte a sötétségbe. Élve akarták.

Henry Tudor kihajolt a lőrésből, amennyire mert, és bámulta a lovast, aki soványan, dacosan várakozott Pembroke kapuja előtt. Koldusnak látszott azon a sötét lovon, mégis bele mert kötni az új gróf-ba. A fekete hajú fiú nem emlékezett a nagybátyjára, nem ismerte volna fel, ha William Herbert nem szólítja Tudornak. Annyit tudott, hogy Jasper bácsi Henrik királyért, Lancasterért harcolt olyan városokban, amelyek a távolság miatt csupán nevek voltak számára.

Valósággal itta rokonának képét, még azt is megkockáztatta, hogy kiesik, csak hogy hallja minden szavát, miközben a jól ismert, érdes kövekbe kapaszkodott. Pembroke-ban született, amibe majdnem belehaltak, ő és az anyja. Így mesélték neki. Csakis csoda lehetett, mondták, hogy az a csepp asszony egyáltalán túlélte. Hat méterre se a kaputorony falától, ahol William Herbert állt, ott hozta világra Henryt az alig tizenhárom éves anyja félőrülten a fájdalomtól és a félelemtől. Őt szoptatós dajkára bízták, a kicsi Margaret Beaufortot pedig rögtön elmenekítették egy új házasságba, hogy felejtse el az egyetlen gyerekét és a halott férjét, lépjen túl rajtuk. Amikor a Yorkok elfoglalták Pembroke-ot és hajtóvadászatot indítottak Jasper bácsi mint Lancaster-párti áruló után, Henry Tudor egyes-egyedül maradt.

Meg volt győződve róla, hogy ez az elszigeteltség tette erőssé. Egyetlen más fiú sem nőtt föl így, anya, barátok vagy család nélkül, ellenségek között, akik bántották és gúnyolták. Ettől lett olyan kemény, mint a pembroke-i kövek. Számtalan komiszságot nyelt le a Herbertektől, apától és fiától, de kibírta, és figyelt, egész életében várta a gyengeség vagy figyelmetlenség egyetlen pillanatát.

Voltak szégyenteljes idők, amikor csaknem megfeledkezett a gyűlöletről; táplálnia és szítania kellett, hogy égjen. Mielőtt a vén grófot megölték, még olyan napok is voltak, amikor inkább Herbert második fiának érezte magát, mint közönséges pénznek, amit tartogatnak, hogy a kellő időben költsék el. Azon kapta magát, hogy vágyik William dicséretére, jóllehet az idősebb fiú egyetlen alkalmat sem hagyott ki, amikor fájdalmat okozhatott. Henry ilyenkor gyűlölte magát a gyengeségéért, és a gyűlöletét a szívére ölelve aludt el, annál melegedett.

Hallotta, ahogy odalent, az úton a nagybátyja átvált fenyegető hangnemre. A szóáradat úgy csapódott a fiúnak, mintha tüskés inda tekeredne a nyakára: – …A hideg földbe teszlek, ha bármilyen módon ártasz neki! – Henry életében ez volt az első alkalom, amikor valakit érdekelt az ő hogyléte, és ez valósággal megrázta. Abban a pillanatban, amikor meghökkenten tudomásul vette, hogy valaki még egy grófot is képes megfenyegetni őmiatta, Jasper bácsi egyenesen ránézett, és Henry Tudor megkövült.

Nem tudta, hogy a nagybátyja észrevette, amikor közelebb osont. A férfi tekintete valósággal átdöfte. Gondolatai hirtelen elrendeződtek és nagyot szökkentek előre. A föld alatt. Mélyen a föld alatt. Henryben szárnyakat bontott a remény. Visszahúzódott a fal mögé, hogy meg ne lássa a nagybátyja és Herbert gróf se, aki a Lancasterek iránti gyűlöletét a távoli törzs leggyengébb sarján töltötte ki. Henry Tudor senkinek sem fogadott hűséget ebben a háborúban, legfeljebb a saját vérének, amely vörös volt, mint a Lancasterek rózsája.

Elrohant, végigdübörgött a pallón, amelyet a bástyafalból kiszögellő gerendák tartottak. A repdeső fáklyafényben az egyik őr kinyújtotta a kezét, hogy megállítsa, de Henry félrelökte. Az őr fojtottan káromkodott. Az öreg Jones földsüket volt a jobb fülére. A Tudor fiú minden férfit és nőt ismert a kastélyban, a Herbert család házi cselédségétől addig a száz-egynéhány emberig, akik naponta hozták fel a faluból az ellátmányt, a szekereiket és a munkaerejüket.

Fokokat ugrott át, a fiatalság gondtalanságával ütközött az oszlopoknak és a korlátoknak, de nem lassított. Ezerszer rohant már így át a kastélyon, hogy fejlessze tüdejét és ügyességét. Most vette hasznát igazán, mert volt célja, amiért sutba dobott minden óvatosságot, és úgy száguldott végig Pembroke várán, mint egy leforrázott kutya.

Majdnem teljes sötétségben törtetett keresztül a főudvarra épített műhelyen, a karjait a magasba emelve ugrálta át a zöld, sós tengerszagot árasztó ládák torlaszait. Más napon maradt volna, megnézni, hogyan csomagolják ki az ezüstös halakat és osztrigákat, de most meghatározott utat követett, és tudnia kellett, hogy nem tévedett-e. Az udvaron látta, hogy a nap eltűnt a falak mögött, csak valami különös fényt hagyott maga után. Megérkezett a kőfalú ebédlőtermekhez a hatalmas öregtorony mellett, amely öt emelettel magasodott a vár többi része fölé, és le lehetett zárni a támadók elől. Pembroke-ot védelemre építették, ám akik ismerték, tudták, hogy van egy gyengesége, féltve őrzött titka.

Az alsó ebédlőteremnél hirtelen lefékezett, mert meglátta a gróf várkapitányát, egy pirospozsgás férfit, aki megbeszélést tartott a kastély egyik tiszttartójával, úgy böngészve egy tekercset, mintha az élet értelmét tartalmazná, nem egy közönséges feljegyzést törött palacserepekről, esetleg pár mázsa tölgy- vagy bükkfáról. Lassan, merev lábbal baktatott keresztül a csarnokon, a lehető legtávolabb a beszélgetőktől. Érezte, hogy felpillantanak, bár lehet, hogy csak képzelődött, mivel nem kiáltottak rá. Hátra se nézve megfogta az ajtót és benyitott az ebédlőterem mögötti konyhák forróságába.

Pembroke-nak két ebédlőcsarnoka volt, a konyhák a pompásabbik alatt húzódtak. Az alsóban étkezett a személyzet és a jelentéktelen vendégek. Henry sok estén majszolta itt félrehúzódva a kenyeret meg a húst a félhomályban, mert innen még a faggyúgyertyát is sajnálták. A fenti ablakokból leszűrődött a visszavert fény és nevetés a díszebédlőből, ahol a gróf szórakoztatta kedvelt vendégeit. Henryt eltángálták volna, ha csak beteszi oda a lábát, de ma este egyébként is a konyhák érdekelték meg az, amit rejtettek.

A konyhalányok és a felszolgálók szinte oda se néztek, amikor belépett, úgy gondolták, hogy a nyápic kölyök egy tálat hozott vissza, noha ő rendszerint egy vastag szelet komiszkenyérről evett, amelyet magával is vitt, hogy elrágcsálja vagy morzsát szórhasson a tornyokban tanyázó csókáknak. Henry ismerős volt a konyhán. Sehol nem látta a szakácsnét, Mary Corrigant, aki elhessegette volna vörös lapátkezével, a kötényét lobogtatva. A levegő sűrű volt a fortyogó fazekak gőzétől, a cselédség sürgött-forgott, mérték és adagolták a halmokban álló hozzávalókat. Henry a látványra megnyalta az ajkát, és rájött, hogy nem is evett. Csenjen egy kis ételt a szakácsoktól? Tekintete rávillant a boglyába rakott, hámozott almákra, amelyek máris mézbarnára sötétedtek. Mellettük sajtszeletek úszkáltak egy fazék híg savóban. Ki tudja, mikor eszik ismét?

Ahogy állt a konyhai kemény munka, a szagok és a csörömpölés közepette, a túloldalon meglátta az ajtót. Belesimult a kőfalba, keskenyebb volt egy férfi vállánál, így egy katona csak oldalazva tudott átférni rajta. Súlyos, vas keresztrúdnak támaszkodó tölgyfa deszka zárta el a nyílást. Henry érezte az ajtót, de véletlenül sem nézett volna rá. Ismerte Pembroke minden kövét télen és nyáron. Nem volt raktár, padlás vagy folyosó, ahol ne járt volna, ám egyik sem ragadta meg annyira, mint ez az ajtó. Tudta, mi van mögötte. Máris érezte a nyirkosságot és a hideget, pedig a bőre fénylett a verejtéktől.

Amikor átment a konyhán, a fazekakat és tálcákat hozó-vivő cselédek sokasága úgy vált szét előtte, mint a táncosok. Aznap este hatszáz embert és legalább nyolcvan asszonyszemélyt kellett jóllakatni az ifjú gróf díszebédlője főasztalához ültetett fontos személyektől a solymászokig és a papokig, majd egy későbbi vacsorán az őrökig és az istállókat takarító fiúkig. Az evés életfontosságú része volt a kapcsolatnak az uraság és a népe között, kötelesség és teher, félig jelkép, félig fizetés.

Az ajtónál Henry nekiveselkedett, és megemelte a vas keresztrudat. Olyan nehéz volt, hogy megtántorodott tőle. Értékes pillanatokat veszített azzal, hogy a falnak támassza a deszkát. Lihegve levette a kulcsot a helyéről, és a zárba illesztette. Ekkor valaki a vállára tette a kezét. Megfordult, és látta, hogy Mary Corrigan az. Nem volt magasabb a fiúnál, de háromszor annyit nyomott húsban és csontban.

– Mit keresel itt? – kérdezte, miközben egy vastag ronggyal törölgette a kezét. Henry érezte, hogy elvörösödik, noha közben is tovább próbálkozott a kulccsal, addig, amíg az ősrégi zár kattant egyet, és kinyílt

– Lemegyek a folyóhoz, Mary. Hátha fogok angolnát.

A szakácsné szeme kissé összeszűkült, de inkább a rosszallástól, mint a gyanakvástól.

– Ha Holt mester vagy a kapitány meglátja, hogy ezt az öreg ajtót használod, megnyúz, ugye, tudod? De tényleg, fiúk! Ahhoz is lusták vagytok, hogy kerüljetek. Eredj hát. Majd én bezárok mögötted. Aztán visszatedd a kulcsokat a szögekre! És a kapun gyere vissza. Amekkora zaj van, én nem hallom meg, ha kopogtatsz. – Henry meglepetésére a hatalmas szakácsné kinyújtotta a kezét, és beleborzolt a hajába az ujjaival, amelyek olyan erősek voltak, hogy meg tudták volna hajlítani a vas merőkanalat.

Könnyek szúrták a szemét, pedig nem tudta, mikor sírt utoljára. Talán még soha. Most jött rá, hogy talán sosem teszi a lábát többé Pembroke-ba. Ami a családját jelentette, az mind itt volt, ezeken a falakon belül. Igaz, hogy Mary Corrigan háromszor ellazsnakolta lopásért, de egyszer csókot nyomott az arcára, és egy almát csúsztatott a kezébe. Más gyengédségre nem is emlékezett.

Habozott, de aztán a lovas sötét alakjára gondolt. Nagybátyja eljött érte. Henry elszántsága megerősödött. Bólintott a szakácsnénak. Kinyílt az ajtó, bezúdult rajta a hideg huzat, azután a deszka eltakarta Mary pirospozsgás, verejtékes orcáját. A fiú hallotta a zár kattanását, majd a nyögést, amikor az asszony felemelte és a helyére tette a vasrudat. Henry összeszedte magát. A hideg fokozatosan lemosta róla a konyha sűrűbb levegőjét.

A lépcső azonnal kanyarodott, hogy ha fel is jut ide valaki, ne legyen helye lendületet venni a fejszecsapáshoz. A grádicsok meredek kanyarokban ereszkedtek lefelé a Pembroke alatti sziklában. Az első néhány fokot megvilágította az ajtó repedésein átszivárgó, gyenge fény, de az is csak a második fordulóig tartott. Utána Henry átlépett a feketeségbe, ami olyan sűrű volt, mintha vizes rongyot szorítottak volna az arcára.

Senki nem tudta, hogy a barlangra a kastély megépítése után bukkantak rá vagy eleve miatta húzták fel ide több száz évvel korábban az első faerődöt. Henry látta a barlangból felhozott, csorba szélű kovakő nyílhegyeket; vadászok készítették őket egy olyan távoli múltban, amelyről már senki sem tudott. Találtak római pénzeket is, halott császárok képeivel a megfeketedett ezüstön. Ősi hely volt, felvidította Henryt, amikor rátalált egy pocsék télen, amikor egyfolytában esett az eső, és minden napja nyomorúságosan telt, tanítók, zúzódások és nyirkosság közepette.

Lépteinek megváltozott visszhangja figyelmeztette, mielőtt beleütközött volna a lenti ajtóba. Ez is zárva volt, tapogatva kereste a kulcsot, és meg is találta egy vékony szíj végén. Miután a kulcsot elfordította, minden erejére szükség volt, hogy kinyithassa, többször is nekilökve vállát a megvetemedett ajtófélfának, amíg át nem tántorodott a sokkal hidegebb sötétbe. Az erőfeszítéstől és nem kis félelemtől lihegve zárta be az ajtót maga mögött. Fogta a hideg kulcsot, és azon töprengett, mit tegyen vele. Nem tűnt helyesnek, hogy elvigyen egy ilyen létfontosságú dolgot. Érezte a feje fölött a hatalmas barlangot. Egy másik világba került, holott pontosan Pembroke alatt állt. Csupán a galambszárnyak csapkodása törte meg a csendet a magasban: a madarak a maguk eszetlen módján reagáltak a fiú jelenlétére. Erősebben hegyezte a fülét, és meghallotta a folyó szelíd lélegzetét.

Teljes sötétségbe lépett ki, rögtön be is verte a sípcsontját egy evezős csónak gerincébe, amelyet bizonyára azért húztak be a barlangba, hogy megjavítsák. A barlang létezése nem volt titok Pembroke-ban. A titok a rejtekajtó volt a félhomályban, hiszen az zárta el a kastély szívébe vezető utat. Henry káromkodott, megdörgölte a lábát, és ismét a kulcsot morzsolgatta. A csónak orrára akasztotta, ahol könnyen megtalálhatták, azután kifelé tapogatózott a barlang padlóján, amely olyan sima volt, mint egy folyó medre.

Az utolsó akadály a folyó felé vasból volt: egy kapu, amelyet beleépítettek a barlang szájába. Henry elvett egy újabb kulcsot, és addig próbálkozott, amíg egy kattanást nem hallott. Átlépett a kapun, megállt a sötétben, háttal a folyónak, bezárta a kaput, a kulcsot pedig visszadobta, olyan messzire, hogy ne lehessen elérni. Nem a gúnyolódó és kegyetlen William Herbertért tette, hanem Pembroke-ért – és talán Mary Corriganért. Nem hagyja, hogy mások is megtudják Pembroke titkait.

Innen már nem térhetett vissza. Hallotta, hogy liheg, de összeszedte az akaraterejét, és lelassította a szívverését, úgy kényszerítve magára a nyugalmat, ahogy a forró levest hűtik le a benne elkevert tejszínnel. A forróság még mindig benne volt, csak rejtve, lefojtva.

A folyó felé fordult, és rájött, hogy egy csónak adja a tompa hangokat, amelyeket a közelből hallott. Habár nem járt hold az égen, és a folyó csaknem olyan fekete volt, mint a barlang, mégis mintha látott volna egy alig hat méter hosszú, sötétebb foltot. Füttyentett, remélve, hogy nem téved.

Evezők csobbantak és nyikorogtak, a hangok felerősödtek az éjszakában. A csónak keresztülszelte az áramlatot, Henry Tudor aggodalmasan kémlelte. Csempészek, halászok, orvvadászok és rabszolgakereskedők – sok embernek van rá oka, hogy a sötétben vízre szálljon. Egyik se örülne, ha egy fiú füttyögne nekik.

– Jól csináltad, legény! – szólt ki a sötétből egy hang. – Mondták a nevelőid, milyen okos vagy?

– Bácsikám? – suttogta Henry. Hallotta, ahogy Jasper kuncog. Elindult lefelé, félig-meddig belezuhant a csónakba, ám a sötét alak elkapta a két karját, és meglepő erővel szorította magához, hogy a fiú alig kapott levegőt. Érezte az arcán Jasper borostájának horzsolását, érezte a verejték, a zöld növények meg a lovak szagát, ami belevette magát nagybátyja ruháiba. Lámpát nem lehetett gyújtani Pembroke falainak tövében. Ám a barlang sötétsége után a csillagok elég fényt adtak, és a fiú meglepően jól látott, miközben nagybátyja az evezőpadhoz vezette, hogy leülhessen.

– Isten hozott, öcskös – mondta Jasper Tudor. – Csak azt bánom, hogy a bátyám nem érhette meg ezt. Az őrség fele engem keres a városban, a többi az egyik emberemet üldözi égő fáklyával, én pedig itt vagyok. Emlékeztél a Pembroke alatti barlangra! Az apád olyan büszke lenne rád.

– Nem is ismerne meg, bácsikám – felelte komoran Henry. – Még a születésem előtt meghalt. – Érezte, ahogy elzárja magát a nagybátyja melegségétől, hangjától és öleléséből, rátalálva a régi vigaszra a hidegségben. Egy ujjnyival arrébb ült a deszkán, a csónak megingott a mozgásától. – Miattam ne késlekedj tovább. Kell lennie egy másik hajónak, egy nagyobbnak. Hallottam, mit mondtál William Herbertnek. Londonba tartunk?

Nem látta, hogyan kerekedik el a nagybátyja szeme. Jasper valamilyen homályos okból elkedvetlenedett. Egyazon pillanatban ébredtek rá, hogy vadidegenek egymásnak. Henry sosem ismert sem anyát, sem apát, és most feszült csendben várakozott. Természetesnek találta, hogy a nagybátyja megőrzött némi atyafiságos vonzalmat fivérének egyetlen fia iránt. Ő azonban nem érzett hajlandóságot a viszonzásra, csak fagyos feketeséget, amely mély volt, mint alattuk a folyó. Valahogy mégis erősnek látszott.

Jasper krákogott, megtörve a csendet, amely fogva tartotta.

– Igen, Londonba. Igen, fiam! A hajóm Tenbynél horgonyoz, ez a kis csónak túlságosan törékeny a nyílt tengerre. De vannak lovaim, amelyek másfél kilométerre várnak minket a folyó mentén. Tudsz lovagolni, fiam?

– Természetesen – felelte kurtán Henry. Lovagi kiképzésben vagy legalábbis fegyvernökiben részesült William Herbert mellett. Az igaz, hogy több pofont és szidalmat kapott, mint használható utasításokat, de azért meg bírt maradni a nyeregben. A karddal is tudott bánni.

– Jól van. Ha egyszer kívül vagyunk a vár látóhatárán, lóra szállunk és elvágtatunk a partra. Azután London, fiam! Láthatod majd a névrokonodat, Henrik királyt. Láthatod, ahogy visszajönnek a Lancasterek. Istenemre, szinte még most se foghatom fel! Kijutottunk! Szabadon járhatunk-kelhetünk, miközben azok az erdőt verik föl utánunk.

A csónak befordult az áramlatba, az evezők halkan húztak. Hosszú ideig csak a vízcsobogás és az evezősök szuszogása hallatszott. Jasper a fejét csóválta a fiú szótlanságán. Ő egy fecsegő csókára számított, ám egy kis baglyot mentett meg, aki figyel és hallgat.

2.

Warwick szája elkeskenyedett az aggodalomtól. Henrik király ott állt a londoni tömeg előtt, kitekintett a városra a Tower falainak magasából. Hideg szél fújt odafönt, Warwick nehezen állta meg, hogy össze ne ránduljon, ha ránézett erre az esendő vázra. Lancaster Henriket megtörték, kiürítették az évek. Noha aznap reggel dúsan hímzett köntösbe és vastag köpenybe öltöztették, Warwick tudta, hogy mind e pompa alatt csak csont és bőr az istenadta boldogtalan. A köpeny mintha még összébb nyomta volna, mert görbébbnek látszott a súlyos kelme alatt. Egyfolytában didergett, a keze úgy reszketett, mint akit a háromnapos hideg lel vagy mint egy gutaütött öregember. Amikor a köpeny a könyökéig csúszott, alatta nem domborodtak izmok, az alkarja egyforma vékony volt a csuklójánál és a könyökénél, két, lapos csontból állt, erekkel átszőve, bőrrel bevonva.

Warwick és a király mellett Derry Brewer is nézte a hullámzó tömeget. A királyhoz hasonlóan a kémfőnök sem volt már a régi. Bottal járt, és egyetlen, villogó szemmel leste a világot. A forradásokat, amelyek a másik szem helyén maradtak, egy bőrcsík mögé rejtette. A pánt viszont kikoptatta a kémfőnök haját, így a csupasz fejbőrön csúszkált nyiszorogva. Warwick megborzongott, ha ránézett erre a párosra, amit Brewer megérzett. Épp idejében pillantott oda, hogy felismerje az ifjúság borzadását a vénségtől.

– Szép látványt nyújtunk, nem igaz, fiam? – kérdezte halkan. – Én egy kivert szemmel, egy böte lábbal és annyi sebhellyel, hogy úgy érzem, mintha vászonba pólyáltak volna, annyira húzódnak. Mégsem panaszkodom, észrevetted? Nem, olyan vagyok, akár a szikla. Mint Szent Péter. Talán megváltoztatom a nevemet, hogy emlékeztessem rá az embereket. Itt áll Peter Brewer, és ezen a sziklán építem újjá a királyságomat.

A kémfőnök savanyúan heherészett sajátmagán.

– És itt van Harry Sextus király még mindig töretlenül, akár az újszülött bárányka. Nem. Egy sebre azért emlékszem. Megsebesült St. Albans dombján, emlékszel rá, nagyuram?

Warwick lassan bólintott. Brewer persze a múlt miatt piszkálja.

– Csakugyan? – keményedett meg Derry hangja. – Kell is emlékezned, mert te adtad ki a parancsot, és az íjászaid lőttek. Akkor te voltál az ellenség, Richard Neville, Warwick grófja. Emlékszem rád. – Mogorván csóválta a fejét, mert egy jobb évre gondolt. Jobb volt ennél, ami előtte áll, és amelynek minden napja fájdalommal kezdődik.

– Nem hiszem, hogy ismeretségünk éveiben Henrik királyon ütöttek volna más sebet azon a karcoláson kívül. Hát nem különös? Egy király, aki egyetlenegyszer kapott sebet, csakhogy a te nyiladtól, és most már elmondhatom, hogy az roppantotta meg őt. Végigrepedt, mint egy öreg korsó, felriadt a kábulatából, de gyenge és törékeny lett, alig bírt megállni a páncéljában. A nyilad olyan volt, mintha egy korsót ejtettek volna le a kőpadlóra. – Warwick kínosan érezte magát, mert a király kémfőnöke megérintette üres szemgödrét, mintha viszketést vakarna vagy könnyet törölne. Brewer váratlan haraggal mutatott a tömegre.

– Ó, ezek az éljenző emberek! Micsoda rohadt zajt csapnak! Holott egy üres héjhoz kiáltanak. Én mondom neked, Richard, inkább a sebeim és a félvakság, semhogy elveszítsem az eszemet. Na?

Warwick bólintott. Gyanakodott arra a villogó szemre.

– Talán belőled és Henrik királyból lehetne egy embert összegyúrni – mondta. – A te eszedből és az ő alakjából.

Derry Brewer pislogott.

– Hogyhogy? Azt mondod, hogy én nem vagyok egész ember? Kevesebb vagyok?

– Nem… csak tréfáltam, Brewer mester.

– Igen? Benne vagyok a próbában akár most, ha azt gondolod, hogy különb férfi vagy nálam. Kiütnélek, fiam. Van még pár trükköm.

– Persze, hogy van – bólintott Warwick. – Nem akartalak megsérteni. – Érezte, hogy vörösödik, amit természetesen Derry Brewer is látott.

– Ne félj, nagyuram, nem bántanálak. Most nem, amikor a jó oldalon állsz.

Warwick elkomorodott, azután észrevette, hogy a kémfőnök grimaszol, elárulva, hogy csak tréfált. A gróf megcsóválta a fejét.

– Vigyázz, Brewer mester. Ez komoly dolog.

A király meg sem mozdult, miközben ők beszélgettek. Úgy állt ott, mint a saját viaszszobra, olyasféle, mint amiket betegség idején küldenek el a szent helyekre, vagy a Cæsart formázó bábu, amelyet Marcus Antonius mutatott be valamikor régen a római tömegnek. Amikor Warwick megfogta a király kezét, szinte meglepte, hogy a hús meleg és hajlékony. Megrándult, amikor a püffedt ízületek mocorogtak a markában. Az erek olyanok voltak, mint a kötél. Henrik lassan felnézett arra, aki fogta a kezét, de a tekintetéből hiányzott a felismerés. Üresség volt benne és egy árnyalatnyi szomorúság. Minden más eltűnt.

Warwick lassan fölemelte a király karját, hogy mindenki lássa. A tömeg bömbölt és dobogott a mélyben, de Warwick még így is hallotta, hogy Henrik király lélegzete elakad. Húzta volna vissza a kezét, de túl gyenge volt ahhoz, hogy kirántsa a gróf szorításából. Szánalmas volt, de Warwick nem engedhette el a kezét, mert annál fogva fordította a királyt jobbra-balra.

– Fáj! – motyogta Henrik. A feje lekonyult, a térde megroggyant. Warwick leengedte a karját, mert félt, hogy ennél már csak rosszabb jöhet. A Tower őrei a kémfőnököt megkerülve hozzásiettek, hogy támogassák a királyt. Warwick megnézte Henrik kezét, miközben elengedte. A király körme fekete volt a piszoktól. Warwick a fejét csóválta.

– Keressetek kesztyűt őfelségének! – kiáltott az őrök után. A Westminster palotában vannak emberek a király személyes szolgálatára. Ők majd rendbe szedik és megfürdetik. A királyi orvosok talán még egy kis életet is visszahozhatnak belé.

Derry Brewer megszakította a gondolatait.

– Szegény istenadta. Csak nézem, és azon tűnődöm, egyáltalán tudja-e, hogy te szabadítottad ki. Vagy hogy ő-e a megfelelő… alapkő ehhez a te lázadásodhoz, ha értesz.

– Értelek. Nem számít, hogy jó vagy rossz, Brewer mester. Ő a király.

Bosszúságára Brewer hahotázni kezdett.

– Az őrök elmentek, nagyuram! Azok ott, lent nem hallanak minket. Nem tudom, talán ők elhiszik, hogy a király vére vörösebb az övéknél. De te…! – Derry a fejét csóválta, és ámultan mosolygott. – Láttad, ahogy York Edward királyt csinált magából. Azt mondják, a te javaslatod ugratta bele. Most mégis megtagadod őt. Talán te vagy itt a Szent Péter, nagyuram, újra és újra azt állítva, hogy nem ismered mesteredet, amíg a jó öreg kakas el nem kukorékolja magát.

– Lancaster Henrik Anglia királya, Brewer mester – mondta halkan Warwick, és a beszélgetésük alatt először csúszott a keze az övén viselt késre. Derry nem érzett fenyegetést a gróf mozdulatában, csak éberséget. Ettől függetlenül áthelyezte a testsúlyát, és fogást váltott a botján. Ólommal volt bélelve, és nemegy embernek okozott meglepetést Towton óta.

– Nevezheted, ahogy akarod – válaszolta. – Ez nem jelent semmit. Nézd csak odalent azt a tömeget. Valamennyien fölfelé bámulnak, mert hátha látnak még valamit. Adjak egy tanácsot?

– Ne – felelte Warwick. Derry bólintott.

– Jó neked, fiam! A tanácsom az, hogy mutasd meg a királyt néhány helyen. Hadd lássák, hogy Henrik él és szabad. Azután tegyél valamit az ételébe, ami elviszi ebből a világból úgy, hogy elalszik, de nem ébred fel többé. Csak vigyázz, semmi fájdalom vagy vér, hiszen olyan emberről van szó, akinek sosem volt annyi esze, hogy a gyengeségén kívül mással is tudjon ártani. Hadd menjen el csöndesen. A fiából jó király lesz. Krisztusra, az a kölyök igazi unokája az agincourt-i győztesnek! Valamennyien büszkék leszünk rá.

Warwick összehúzta a szemét, és oldalra hajtotta a fejét, mintha olyat látna, amit alig tud elhinni.

– Azt hiszed, hogy ez a szándékom? – kérdezte. – Ilyesmit feltételezel rólam? Hogy meggyilkolom a királyt? Holmi sihederért, akit alig ismerek? – Derry megdöbbenésére Warwick hirtelen fölnevetett, hangja érdesen harsogott a széljárta magasban. – York Edward mondott valami hasonlót egyszer, amikor elmentünk, hogy meglátogassuk Henriket a cellájában. Azt mondta, szeretné, ha negyven évig élne jó egészségben, mert addig nem lehet új, ifjú király a vízen túl. Ő megértette, Brewer mester. Ahogy én is. Fölösleges bökdösnöd és szondáznod a gyanúiddal. Edward király elfordult tőlem, és én felégettem a hidakat magam mögött. Nincs visszatérés arra a partra. Esküszöm Máriára, Istennek Anyjára, a fogadalmamra és a lányaim életére. Tessék. Egy hadsereget állítottam ki, hogy megvédjem őt, mint egy köpeny, amelyet a fejére borítanak. A cæsarok elbuknak, Brewer mester. Engem erre tanítottak meg az évek.

Derry pillantása meg sem rezzent, miközben Warwick beszélt; megítélte és figyelte a grófot, leste a hazugság vagy a gyengeség első jelét. Attól, amit látott, kissé elernyedt a válla. Lassan nyújtotta ki a karját, nehogy meglepje Warwickot, és megveregette a gróf karját.

– Jól van, cimbora – mondta. – Nagy kárt okoztál a magad idejében, ugye, tudod? Az apáddal és Yorkkal együtt. Nem, hadd folytassam. Körülbelül egy dolgot tettél jól: leverted Jack Cade lázadóit. Emlékszel? Meg kell mondanom, az volt az éjszaka, amely miatt néha még ma is verejtékezve ébredek. Most olyan lehetőséget kaptál, amit a legtöbben soha: helyrehozhatod annak a rossznak egy részét, amelyet okoztál. Remélem, hogy torkon ragadod a lehetőséget, amikor eljön. Isten a tudója, nem lesz még egy. – Warwick csak bámult. Derry Brewer megfordult, és elindult a király után, akit egész életében követett és védett. Warwick ebben a pillanatban értette meg, hogy Brewer állt a legközelebb az apa fogalmához, amit Henrik király valaha ismert.

Amikor egyedül maradt, letekintett a falról. Egy pillantás elég volt, hogy meggyőzze a tét nagyságáról. Sok ezer férfi és asszony szorongott az utcákon a londoni Tower körül és még annál is egyre messzebb, amikor újak és újak csatlakoztak hozzájuk a hír hallatán. Henrik király kiszabadult. Ismét a Lancaster-ház uralkodik. Eleinte volt némi verekedés meg lökdösődés, de azt a néhányat, akik dühösen akarták éltetni a Yorkokat, addig verték, amíg elhallgattak, megfutamodtak vagy helyben maradtak vérbe fagyva. London nem puha város, nem az a hely, amellyel tanácsos ujjat húzni. Warwick is jól tudta. Szüksége volt a rakodókra, a halászokra, a pékekre és a kovácsokra, az orvvadászokra, a lovagokra és az íjászokra. Szüksége volt a gyalogos zsoldosokra, akiket Franciaország királya adott, bármennyire morogtak miattuk az angolok; annak ellenére, hogy sok láda ezüsttel kellett megvásárolni a hűségüket. Mindnyájukra szüksége volt, hogy megőrizze a lendületét, különben ugyanaz lesz a sorsa, mintha leesne egy vágtató lóról: legázolják és darabokra zúzzák az északi úton.

A dél volt Warwick hátországa, mindig is az marad. A vén Kent és Sussex, meg Essex és Middlesex: az ősi királyságok, ahol máig bitorlónak és árulónak emlegették York Edwardot a suttogók. Cornwalli és devoni emberek csatlakoztak hozzá, ahogy elterjedt a hír, egész falvak kerekedtek föl, hogy támogassák a törvényes királyt. Warwick erődítménnyé alakította Londont, hogy időt adjon nekik, amíg gyalog vagy lovon odaérnek, mert minden egyes emberre szüksége lesz, hogy megverje Edward királyt a csatatéren.

Maga a gondolat is félelmetes volt, hogy szembe kell szállnia Edwarddal, mert nyugtalanító emlékeket kavart föl Towtonról, az ezüstpáncélos Góliátról, aki fürge, felbőszült és megállíthatatlan. Ugyanakkor mégis sebezhető, annyira kiszolgáltatott az angyalok szeszélyeinek, hogy egy gáncsvetéssel vagy egy jól elhajított kővel leteríthető. Warwick is ott volt Towtonnál. Látta, milyen könnyen és értelmetlenül halnak meg derék emberek.

Ahogy kibámult Londonra, lelki szemeivel belátta a hatalmas, széles Dél-Angliát, amely észak felé minden kilométerrel keskenyedik. Úgy képzelte el, mint egy szögnek a fejét, amelyet be tud verni Franciaországból a fehér sziklákba úgy, hogy a kibukkanó vashegy a pimaszul fiatal York Edwardra mutasson. A múlt nem számít, akármit gondoljon Derry Brewer. Késő a holtat orvosolni, még ha királyok és püspökök imádkoznak is érte. Kesztyűs kezével megveregette a Tower köveit. Ha megéri, hogy York Edward a kezére kerül, nem fog habozni. Brewer ezt látta meg benne, és jól látta. Warwick már korábban is fogott el királyokat. Látta rajtuk, hogy csak emberek.

Talán egész Angliában nincs senki, aki olyan jól értené a világot, mint akkor ő. Ha egy gróf képes királyt csinálni valakiből, akkor arra is képes, hogy ne szeresse.

Csendesen mosolyogva elfordult a tömegtől, amely lázasan nyüzsgött a mélyben. Abba az embertengerbe, az ordításába és a dünnyögésébe könnyű volt belelátni a tyúkudvart vagy a zúgó köpűt. De mégis férfiak és asszonyok voltak, akiket egykor kiválasztottak egy kert gondozására, de elég bolondok és büszkék voltak ahhoz, hogy ellopják az egyetlen tiltott gyümölcsöt.

Mialatt követte az őröket lefelé, a várakozó kocsikhoz, a mosolya eltorzult, megkeseredett. Talán nincsenek is királyok az őket követő emberek nélkül. Az emberek a porból álmodtak meg ilyesmit – azután elfelejtették, hogy álmodozók. Rókákat engedtek be a baromfiudvarba, és csak hahotáztak a vérfürdőn.

Amikor a testőrei meglátták a Tower kaputornyának árnyékában, fürgén előléptek, és leeresztett botjaikkal nyomták hátrébb a sokaságot, hogy a gróf eljuthasson a lovához. Tucatnyi lovag várakozott teljes páncélban, támadásra készen figyelték a hánykolódó tömeget, lesték az erőszak jeleit, csúnyán néztek mindenkire, aki túlságosan közel merészkedett. Edward királyt szerették. Isten tudta ezt és Warwick is. Minden kilengése és kegyetlensége ellenére az a páncélos óriás még csak huszonnyolc éves, képes egyetlen, fenséges gesztussal vagy csatakiáltással maga mellé állítani a tömeget. Bizonyosan lesznek, akik az életüket adják egy ilyen vezetőért. Warwick követői idegesek, zavarodottak voltak, fenyegetést gyanítottak minden részeg ordításban.

Fekete heréltjének nyergében egy fiatalember is várta őket, akit penge vékonyságúvá és keménységűvé kalapált az elmúlt év. George, Clarence hercege a nyeregkápára támaszkodva múlatta az időt, és olyan messzire bámult az emberek feje fölött, amennyire csak tudott. London tele volt lakóházakkal, céhszékházakkal, fogadókkal, műhelyekkel, raktárakkal, amelyek egymás lábára taposva zsúfolódtak össze egy folyó partján. A folyó olyan helyekre vitte el a város áruit, amelyeket az itteniek többsége sohasem fog látni. Londonban lencséket csiszoltak, órákat készítettek, üveget fújtak, követ faragtak, húst szeleteltek és szárítottak. A város bozsgott, mint a tűző napon felejtett disznóláb, és életet adott minden lakójának.

George-nak, Clarence hercegének nem szolgáltak örömére a látottak, bár Warwick nem tudta, hogy a köznép nyomása vagy valamilyen belső tüske okozza-e. Mosolyt kényszerített az arcára, amikor a veje feléje fordult, és kiegyenesedett.

– Bömbölésükkel az oroszlánokra vagy a medvékre emlékeztettek, amikor fenn voltam a falon – mondta Warwick. – El sem képzelhetem, milyen lehet idelent.

Veje kis híján vállat vont, de még idejében észbe kapott, hogy ez modortalanság.

– Ezek a londoniak tényleg hangosak, nagyuram, és pimaszok is. Egyesek nem is valami tiszták. Tucatnyi ételt akartak rám sózni pénzért, aztán vannak koldusok, utcakölykök, és… – Legyintett, mert nem voltak szavai a változatosságra.

– Légy hálás, hogy velünk éljeneznek – mondta Warwick. Testőreihez hasonlóan ő sem örült a tömeg hullámzásának; túlságosan emlékeztetett a dagályra, amely elnyelheti vagy toronymagasra emelheti az embert, nem nézve, ki az.

– Én láttam őket lázadni a dühtől és a gyűlölettől, George, amikor Lord Scales görögtüzet öntött a fejükre, alig egy kilométerre innen, ahol állunk. – Megborzongott az égő férfiak és asszonyok emlékétől. Addig sikoltoztak, amíg lángot nem szívtak be levegő helyett. Lord Scales nem élte túl azt az éjszakát. A börtönőrei félreálltak, és beengedték a csőcseléket a cellájába.

– Beszéltél a királlyal, uram? – kérdezte George óvatosan. Nem szokta meg a szót Lancaster Henrikkel kapcsolatban. Warwick elfordult az ünneplőktől és a veje vállára csapott.

– Persze – hazudta vidáman. – Halálosan elcsigázta a fogság, de beszámoltam a nekem tett szolgálataidról, és ő egyetértett. Amint lesz egy új Lancaster-pecsét, amit rányomhatnak a törvényekre, te leszel a trón második örököse a fia, Lancaster Edward után.

George Clarence húszéves volt, és alig néhány hónapja nézte végig a tengeren elsőszülött gyermekének halálát. Ezért a halálért bátyját, Edward királyt hibáztatta olyan tömény és mindent betöltő gyűlölettel, hogy időnként mintha semmi másnak nem maradt volna benne hely. A hír hallatán fejet hajtott.

– Köszönöm, uram. Tartottad magad egyezségünkhöz.

– Természetesen – felelte Warwick. – A lányom férje vagy! Még mindig szükségem van rád, George! Nem utolsósorban az emberek miatt, akiket hozol a csatatérre. Clarence hercege vagy. A bátyád – jó, többé nem király, de még most is York hercege. Nem becsülöm le a fenyegetést, amit jelent. Minden, itt elvesztegetett nap újabb haladék Edwardnak, hogy sereget gyűjthessen. Inkább fele annyi emberrel indulok el és csapok le rá, amikor még készületlen, semhogy egy újabb Towton következzék. Isten óvjon ettől!

Látta a vején, hogyan zárkózik magába; Clarence most azt képzelte el, amint még egyszer találkozik a bátyjával. Minden fájdalma és haragja arra az emberre összpontosult, aki árulónak bélyegezte és menekülésre kényszerítette. Warwick lánya, Isabel a szálló sós permetben szült, és az a hideg megölte újszülöttjét. Warwick nem talált megbocsátást George-ben, Clarence hercegében, és hálás volt ezért.

– Légy türelmes – mondta halkan. George ránézett, és megértette. Az igaz és törvényes Lancaster-király kiszabadítása csupán komédia volt a tömegnek, izzó üszök a város felett, hogy a söpredék meggyújthassa fáklyáit. Most, hogy ezzel végeztek, száguldhatnak észak felé, hogy elkaphassák Edwardot, amikor nem számít rájuk és fogyóban a szerencséje.

York Elizabeth királyné fújtatott és csücsörített. Olyan nehezen lélegzett, hogy majdnem fütyülve járt benne ki-be a levegő, miközben vonszolta magát a Westminster-apátság melletti úton. A lányai mellette futottak, ők is majdnem sírva a rémülettől, mint az anyjuk.

A királyné terhessége olyannyira előrehaladott, hogy a kezével kellett tartania hatalmasra nőtt hasát, a kacsázása pedig jobban illett volna egy részeg tengerészhez, mint Edward király feleségéhez. A hideg levegő kaparta a torkát, de így is maradt benne annyi szusz, hogy időnként átkozza a férjét. A méhét rugdosó magzat a hatodik gyereke lesz. A lihegő és döcögő Elizabeth tudta, hogy veszedelmesen közel jár a szüléshez. Most is érezte a különbséget, amely elárulta, hogy fiú. A lányai zavartalan derűvel növekedtek benne, ám amikor fiúkat várt, minden reggel olyan görcsösen hányt, hogy tűszúrásnyi vérpontok jelentek meg a szemén, és foltos lett az arcbőre. Nagyon remélte, hogy herceget és örököst hoz a világra.

Anyja, Jacquetta mindannyiszor hátranézett, valahányszor Elizabeth mondott egy cifrát, és rosszallóan összevonta a szemöldökét. Ötvenöt éves, gyér hajú, sápadt asszony volt, két férjet élt túl és tizennégy gyereket hordott ki, de közben ugyanúgy nem veszítette el finom modorát, mint a kiejtését, amelyet hazájából, a luxemburgi hercegségből hozott. Elizabeth dühösen forgatta a szemét, és a nyelvébe harapott.

– Mindjárt ott vagyunk, galambom! – biztatta az anyja. – Csak még száz méter, nem több. Akkor biztonságban leszünk, amíg a férjed értünk jön.

Elizabeth nem győzte lélegzettel a választ. Kizárólag előrenézett, arra a szürke, zömök kőházra az apátság földjén. A menedék. A királyné megriadt tőle, mert a falakon zöldellő borostyán ellenére is erődre vagy éppen börtönre emlékeztetett. Korábban alig vette észre, hogy létezik, de most váratlanul ez volt az egyetlen lehetősége a biztonságra.

Akkor sem vesztette el a fejét, amikor Warwick útonállók és idegen zsoldosok hadával rázúdult a fővárosra. Minden cécó vagy felhajtás nélkül előparancsolta a bárkáját, levitte lányait és anyját a folyópartra, ahonnan épp akkor indultak el árral szemben, amikor Warwick megérkezett a Towerhez, hogy kiszabadítsa Henrik királyt. Szíve fájdalmasan kalapált, ha arra gondolt, hogy hajszál híján sikerült megszökniük és hogy micsoda zsákmány lenne Warwick kezében! Ám így sem esett pánikba, ennek köszönhetően választotta az egyetlen helyet, ahova a Lancaster-pártiak nem mernek belépni.

A kisded erődöt nem arra építették, hogy reményt adjon; a legcsekélyebb kényelmet kínálta, azt is csak a legnagyobb szükségben. Ám Elizabethnek elképzelhetetlenül nagy szüksége volt az egyház védelmére most, amikor mindenórás, a bolond férje pedig nincs itt, hogy megvédje őt. Hatalmasat fújt erre a gondolatra, megállt, a térdére támaszkodott, és csak lihegett égő arccal. Verejtékcsepp futott végig az állán, sötét foltot hagyott az út kövén. Az asszony tehetetlenül bámulta.

– Mindjárt ott vagyunk! – vigasztalta az anyja. – Csak még egy kicsit, ma cocotte, pipikém! Látod, egy ifjú fráter várakozik az ajtóban. Gyere, drágám. Az apád emlékére.

A szerzetes szeme tágra nyílt, amikor megpillantotta a királynét, az anyját és a kis hercegnőket a rövid ruhácskájukban. Úgy ziháltak, mintha legalábbis egy kilométert futottak volna. Tekintete lecsúszott Elizabeth nagy hasára, de rögtön el is kapta a szemét, és úgy elvörösödött, hogy valósággal sugárzott belőle a hőség.

– Menedéket kérek – vágott bele a hivatalos szövegbe Elizabeth két fújtatás között –, magamnak, az anyámnak és a lányaimnak. Bocsáss be minket.

– Úrnőm, hívnom kell a rendfőnököt, aki az apátságban imádkozik. Kérlek, maradjatok itt, amíg érte futok.

– Non! – tiltakozott hevesen Jacquetta, és megbökte a fiú mellét a mutatóujjával. – Te vagy a kapus testvér. Írd be a nevünket a könyvedbe, és bocsáss be minket! Utána azt hozol ide, akit akarsz. Mozgás, monsieur!

Elizabeth szédelegve behunyta a szemét. Megkönnyebbülten támaszkodott az ajtófélfának, mert a továbbiakat átengedhette katonás természetű anyjának. Az ifjú szerzetes dadogott, bólogatott, kihozott egy vaskos könyvet, tintát, tollat, átadta őket Jacquettának, azután besietett egy asztalért.

Elizabeth felkapta a fejét. Idegei pattanásig feszültek, mert ordítást hallott a folyó felől. Talán egy csónakos kiáltott ki a partra. De lehettek az üldözők is, akik reggel óta loholtak a nyomán, amikor elhagyta lakosztályát. Talán nem számítottak rá, hogy Anglia királynéja ilyen fürgén elszelel, szolgák és csomagok nélkül. Elizabeth megelőzte őket, és olyan közel jutott a biztonsághoz, hogy attól félt, elsírja magát vagy elájul.

– Jönnek, anyám – mondta. Jacquetta ledobta a könyvet, és a pergamenlapokat félig kitépve pergette az évszázadok följegyzéseit. Mikor talált egy üres lapot, az öregasszony a tintába mártotta a tollat, és siettében fekete pacákat fröcskölve beírta az ötfős csapat nevét és címeit. Javában írt, amikor a szerzetes előkerült egy íróasztallal, hétrét görnyedve az öntöttvas és a tölgyfa súlya alatt. Döbbenten nézte a kicsi asszonyt, aki gyermekként a fűre telepedve körmöl, azután letette az asztalt, és átvette Jacquettától a könyvet.

Elizabeth újabb kiáltást hallott. Kardot viselő, páncélos embercsapat futott feléjük.

– Most már érvényes a menedék? – kérdezte a frátert, de közben is a közeledő férfiakat nézte.

– Amíg megszentelt földön tartózkodtok, úrnőm, addig igen, mostantól az idők végezetéig. Ettől a perctől senki sem léphet be ide. – Az utolsó szavakat a fegyveres csoportnak címezte, akik lelassítottak és szétszóródtak. Elizabeth behessegette lányait és az anyját a nyitott ajtón, csak azután nézett vissza. Meglepően bátor ez a fiatal szerzetes, gondolta, mert a fiú tovább beszélt. Talán a hitéből merített bátorságot.

– Aki pedig betör egy menedékhelyre, az bűnt követ el, és kiátkozzák az egyházból, sosem járulhat szentáldozáshoz, nem nősülhet, nem temetik szentelt földbe, szenved életében és holta után a pokolban az örökkévalóságon át, mert átkozott lesz itt, a földön, és a kárhozat tüzében ég a másvilágon.

A fenyegetések azoknak a férfiaknak szóltak, akik az ajtón túlról gyilkosan méregették Elizabetht. Az asszony csupán akkor fordult meg és tűnt el a félhomályban, amikor már biztosra vehette, hogy nem fogják követni. Tíz méterre sem jutott, amikor megkezdődtek a fájások. El kellett fojtania a sikolyát, nehogy meghallják.

– Ezt nem fogom megbocsátani Edwardnak – sziszegte, miközben az anyja karon fogta és támogatni próbálta. – Hol az az átkozott bolond?

– Pszt, pipikém. Te is tudod, hogy a férjed megtesz mindent a támadók ellen. Igazán remek férfi! Most már biztonságban vagy, és csak ez számít.

Rátette a kezét a lánya hasára, miközben mentek befelé az erődben. Elakadt a lélegzete, és úgy kapta vissza a kezét, mintha megégette volna.

– A gyerek…?

– Hogy jön-e? Igen, azt hiszem. A sok futás meg rázkódás teszi.

Elizabeth meglepetésére az anyja kuncogni kezdett.

– Nagy, melák férjed megérdemel egy fiút. Imádkozom, hogy az legyen. Most pedig elküldöm azt a frátert az apátért. Szükségünk lesz egy bábaasszonyra meg egy különszobára, ahol a gyermek megszülethet.

– Félek – mondta Elizabeth megtört hangon.

– Miért? Én talán nem hoztam a világra tizennégy élő gyereket? Tudok annyit, mint bármelyik bába, galambocskám.

– Olyan idegen ez a hely. Olyan hideg és sötét.

Egy ajtóhoz értek, Jacquetta beterelte a lányát, nem érdekelte, mit talál, csak világosabb legyen, mint a folyosón. A kislányok hangosabban kezdtek zsinatolni, mert egy faburkolatú, kényelmes írószobába kerültek, aminek bútorfény-, faggyú- és verejtékszaga volt.

– Azt hiszem, ez megfelel – mondta Jacquetta. – És ez a szoba nem is olyan különös. Emlékezz rá, hogy megszentelt földön vagyunk, drágám. Egy menedékben szülni nagy áldás. – Elizabeth felhördült az újabb fájástól, és rábízta magát az anyjára.

3.

A nyüzsgő piacon Jasper Tudor leugrott a lováról, és hátra se nézve elindult. Egy vörös képű mészáros utána üvöltött, hogy nem hagyhatja a lovát az istenverte utca közepén, de Jasper ügyet sem vetett rá.

– Gyere, legény! – kiáltott hátra. – Siess! – Henry odalökte a szárat a mészárosnak, aki értetlenül és mérgesen bámult rá apró szemével.

– Hé! Nem teheted… Hé!

Henry sietve leugrott a nyeregből, mert semmiképpen sem akarta szem elől téveszteni a nagybátyját a tömegben. Jasper Tudor már jóval előbbre járt, mert hosszabb volt a lába, és olyan fenyegetően nézett, hogy Tenby korán érkezett kereskedői utat nyitottak neki. Most kelt föl a nap, az emberek tálcákra tett forró kenyérrel futkostak, halaskosarakban hozták-vitték az első fogást. Megérezhették, hogy Jasper félrelöki őket vagy átgázol rajtuk, ha nem mozognak elég fürgén.

Megint ordítottak Henry mögött, de ez különbözött a kereskedők kiabálásától, a vadász izgalma rivalgott benne, aki most pillantotta meg a zsákmányt. A fiú behúzta a nyakát és a vállát, hogy kisebbnek tűnjék. Azt hitte, biztonságban vannak a tömegben. Végül is a macskakő nem segít a nyomkeresőknek. Gyomra görcsbe rándult a félelemtől, amikor hátralesett és meglátta a kivont karddal közeledő, páncélos embereket. Mintha nagyon közelről jött volna a mérges óbégatás meg a felboruló asztalok zörgése. Szinte érezte, ahogy az első kéz a vállára csap és megállítja.

Már kezdte elhinni, hogy sikerült megmenekülniük, de most erélyesen tudatosította magában, milyen jó esély van rá még mindig, hogy mindkettejüket megölik. Életveszélyben nincs helye kívánságoknak és ábrándoknak. Nem engedhette meg magának ezt a gyengeséget, amitől a szegény emberek még akkor is az igazságról álmodoznak, amikor felhágnak a vesztőhely lépcsőin vagy már horzsolja a nyakukat a hurok. Ő nem lesz ilyen bolond. Azok, akik rájuk vadásznak, kegyetlen, gátlástalan emberek. Ezerszer inkább visznek a grófnak egy összeroncsolt tetemet, semhogy üres kézzel szégyenkezzenek előtte.

Lihegve nyomakodott tovább. Jasper bátyját nem védelmezi a törvény a régi rangja miatt. Közemberként letartóztathatja és megkínozhatja a király bármelyik tisztje. Az igaz, hogy egy bíró vagy egy esküdtszék végül meghallgathatja a vádlóit, de ha Herbert gróf vall ellene, csak egyetlen kimenetel lehetséges.

Sokkal valószínűbb, hogy a nagybátyját levágják üldözés közben vagy hátba lövik számszeríjjal. Kocogott ennek a vadidegennek a nyomán, akivel csak a nevük volt közös, és mérlegelte, mennyi esélye van annak, hogy megölik Jasper társaságában. Ezt a kockázatot vállalhatja, mielőtt eljön a vég. Bizonyosan lesz egy pillanat, amikor egyszerűen félreállhat, beleolvadhat a tömegbe vagy akár meg is adhatja magát az egyik őrnek, aki ismeri látásból. Meglepetésére kínos érzéseket keltett benne a gondolat. De akkor sem választja a halált egy alig ismert emberért, amíg van rá esély, hogy életben maradjon és tovább tervezgessen.

Egyfolytában a nagybátyját figyelve kígyózott a tömegben, és olyan közel került egy levágott disznót cipelő inashoz, hogy az megtántorodott. Miközben az inas az öklét rázva megfordult, Henry a háta mögé került, és heccből rávert a disznó farára. Az inas méltatlankodva visszafordult, ám Henry addigra otthagyta. Az utolsó pillanatban látta meg a nagybátyját, ahogy eltűnik egy patika sötétjében.

Henry tétován megállt az ajtónál, és visszanézett a forgalmas utcára. Az őrök még ott voltak, nem is túl messze. Láthatólag folytatni akarták az üldözést, mintha a kiabálásukat is hallotta volna. Úgy érezte, egész nap képes lenne az orruknál fogva vezetni őket, de nem óhajtott összeesésig loholni. A kikötő pár kilométerre volt a szirteken és a tövükben sorakozó üzleteken túl. A patika csak egy patkánylyuk, ahonnan nem menekülhetnek. Az őrök megtalálják őket. Mélyen beszívta a levegőt, hogy lecsillapodjon. Talán ideje, hogy megadja magát Herbert gróf embereinek. Megverik, de azt már korábban is túlélte.

Gondolataiból egy izmos kar zökkentette ki, amely kinyúlt a boltajtón, elkapta a gallérját, és berántotta. Henry felmordult, keze az övén viselt tőrre siklott, ám egy másik kéz összeszorította az ujjait. A nagybátyja volt az.

– Nem állhatsz odakint, mint egy útjelző, öcskös! – mondta Jasper. A feje vörös volt, és lihegett, de a szája sarkában mosoly ült, a szeme vidáman ragyogott. – Gyere!

Nagybátyja irányításával végigbotorkált a deszkapadlón, az üvegcsék és fiolák polcai között. A patikát annyira telezsúfolták áruval, hogy alig maradt hely az átjárásra. Jaspernek kígyóznia kellett, hogy odaérjen a pulthoz. A hely bűzlött az ecettől és valami hasonlóan maró szagtól. Henry befogta az orrát, mert érezte, hogy tüsszenteni fog, miközben egyik fülével továbbra is az üldözőikre próbált figyelni. Akkor nézett csak fel, amikor a nagybátyja megszólította a tulajdonost.

– Ambrose mester! Adjon isten jó napot. Emlékszel rám? Tudod, ki vagyok?

– Tudom, nagyuram – felelte a patikus, aki nem látszott különösebben örülni ennek a ténynek. Az emberkének egy szál haja sem volt, szeplős fejbőre kifehéredett a sötét boltban átvakoskodott évek alatt. Kicsit emlékeztetett arra a furcsa halra, amely üvegdugós palackból bámult kifelé az egyik magas polcról. Amikor elmosolyodott, Henry láthatta, hogy a fogai csonkká koptak, alig emelkednek ki az ínyéből.

– Ambrose, ő az unokaöcsém, nem sokkal idősebb, mint én voltam, amikor utoljára a boltodban jártam.

Henry és az öregember gyanakodva összenéztek, de ez is elég volt ahhoz, hogy a patikus megtalálja a bátorságát.

– Az… új grófról azt mondják, hogy bosszúszomjas ifjú, nagyuram – mondta az öreg, és olyan veszettül szíva a fogát, hogy az egész arca összegyűrődött. – Ha megvádolnak, hogy menedéket adtam egy törvényen kívülinek, oda az életem, a boltom, mindenem, amim van. Bocsánatodat kérem, nagyuram. Jól ismertem az apádat, és tudom, ő azt akarná, hogy jót tegyek ezzel a fiúval, azonban…

Jasper nem győzte türelemmel a ráérős beszédet.

– Ambrose mester, nem szívességet kérek tőled, csak azt, hogy nézz másfelé, amikor belépünk az alagutakba.

A fakó homlok ráncokba szaladt a megdöbbenéstől.

– Azt az ócska ajtót húsz éve bedeszkázták – mondta, és megtörölte az arcát, amelyen kiütött a verejték.

– Akkor is. Üldöznek, Ambrose mester. Szigorúan őrzik a kikötőbe vezető utakat. Erre tudom megkerülni őket. Vár rám a hajóm. Nem hallasz többé felőlem, hacsak nem akkor, ha megjutalmazlak, amiért csukva tartottad a szádat. Most pedig kérlek, állj félre az utamból.

Az öregember csoszogva félrehúzódott, és kissé meghajolt, miközben Jasper fölemelte a zsanérokra szerelt pultot és berontott mögé, nyomában Henryvel.

– Foglalkozz a boltoddal, Ambrose mester. Nem voltam itt.

Jasper keresztülnyomakodott a zsákok és a bontatlan deszkaládák sorai mellett. Felkapott egy emelőnek használt laposvasat, azt pörgette menet közben.

A bolt meglepően hosszúnak bizonyult. A vakolt mennyezet átváltozott terméskővé, mintha a szirtbe fúrtak volna alagutat. Henry bólogatott menet közben. Hallott meséket csempészekről, akik a tenbyi alagutakat használták. Az öregember mindenesetre nem lepődött meg a kéréstől.

Jasper egy ócska deszkafalhoz ért. Ekkor felkapták a fejüket és megdermedtek, mert mögöttük hangok harsantak a patikában, kérdően felkanyarítva a mondandójuk végét.

Nem volt vesztegetni való idő. Jasper benyomta a laposvasat egy repedésbe, és megrántotta, letépve a fát a szögekről. Szabad kezével kitágította a rést, a deszkafal széthullott, porfelhőt és zöld penésszel teli, hideg huzatot engedve be a pincébe.

Mögötte penésztől síkos alagút vezetett a feketeségbe. Jasper habozás nélkül eltűnt a sötétben. Henry még hallhatta, amint valaki felkiált: – Ott! Hátul! – azután követte nagybátyját, olyan sebesen kapkodva a levegőt, hogy elszédült. Most nem adja fel, most, mikor a menekülés lehetősége hívogatja.

Nagybátyja egyenesen és vakon rohant egy-, két-, háromszáz méter hosszan, mint aki tudja, hogy nem lesz váratlan kanyar vagy kőtömb, amely kiüsse őket. Henrynek elég feladat volt, hogy kövesse, bár annyira félt a lemaradástól, hogy az szárnyakat adott a lábainak. Még így is alig bírt lépést tartani. Jasper Tudor az életéért futott, ha elkapják, az nem azért lesz, mert nem igyekezett eléggé.

Olyan váratlanul jött az első kanyar, hogy Jaspert az oldalán ütötte meg a szikla. Feljajdult kínjában. Henry hallotta, ahogy sziszegve számolgat, azután ismét nekivágtak a feketeségnek. Olyan teljes volt a sötétség, hogy Henry a saját kinyújtott kezét sem látta.

Jasper lassított, számolt. Ujjait addig húzta végig a falon, amíg egy hézaghoz nem ért. Üldözőik zaja elhalkult, és miután ismét jobbra fordultak, mély, föld alatti csönd nehezedett rájuk. Henry fellélegzett, mivel nem volt, ami elterelje a figyelmét. Hűvös, békés hely volt ez, olyan szagú, mint a kő és az agyag, olyan hely, ahol nincs élet, nincs hang, talán a halál helye, de így is megnyugtató. A fiú elmosolyodott a fekete magányban, és rájött, hogy jól érzi magát. Nagybátyja addigra már lihegett, de nem állt meg, és tovább motyogta a számokat. Henry egyszer csak halotthalvány, szürke szálakat vett észre a feketeségben. Fény volt előttük, amely fokozatosan erősödött, ahogy Jasper ismét futásnak eredt. Felbukkant egy apró ajtó, amelynek a fája megrepedezett, és benőtték a páfrányok meg a tüskebokrok. Vasrúd zárta el, amit Jasper fölemelt, majd habozás nélkül kilökte az ajtót.

A napfény vakított. Ha fegyveresek vártak volna rájuk, olyan könnyen elfogják őket, mint holmi gyerekeket. Ám senki sem volt ott, és Henry eltátotta a száját, amikor megpillantotta a kavicsos tengerpartot. Az ajtót egy hasadékba szerelték fel, mélyen bent, a kikötői sziklák között, hogy senki se lássa. Kint, a mély vízben fél tucat hajó ringott a horgonyán. Sirályok vijjogtak a magasban. Henry és nagybátyja a hasadék pereméhez lopakodtak, és végigtekintettek a rakpartokon.

Őröket láttak: négyen voltak, a Herbert család színeiben. Éberek voltak, fegyvert viseltek, de a várost figyelték az út mentén. Henry megérezte, hogy Jasper nézi. Amikor feltekintett a nagybátyjára, derűt és megkönnyebbülést látott az arcán.

– Látod ott azt a hosszú csónakot? – kérdezte Jasper. – Amelyiknek a zászlaján egy szarvas van? Az ott az enyém. Elvisz minket ahhoz a szépséges hajóhoz, amely ránk vár. Amelyiknek olyan alacsony a közepe. Megértetted? – Kivárta, hogy az unokaöccse bólintson, azután a vállára csapott. – Na, legény, észrevehetted, hogy két őrnek számszeríja van. Nem szabad rohannunk, mert azok idesétálnak és nyilat eresztenek a hátunkba, amint az evezősök elindulnak. Lassabbra kell fognunk, sétalépésre, lehetőleg libasorban, világos?

– De miért szarvas? – kérdezte Henry. Nagybátyja meglepetten összevonta a szemöldökét, és újabb pillantást vetett az alig kétszáz méterre várakozó őrökre.

– Szarvasbika, öcskös. Hertfordshire-ben születtem. Ahogy a bátyám is. Most pedig gyerünk. – Meglökte az unokaöccsét, hogy induljon, de az megmakacsolta magát, és nem mozdult.

– De miért szarvasbika?

– A grófság címere! Talán egy kis tréfa is, mivel egész életemben vadászgattam. És most rám vadásznak, ha elfelejtetted volna. – Ismét meglökte a fiút.

– Várj! – mordult rá Henry, és elhúzódott. – Az anyám angol volt. Ha az apám Angliában született, hogy lehetek én walesi?

Nagybátyja szigorú tekintete megenyhült. Akármilyen bolondul vette ki magát ez az egész vita most, amikor katonák üldözték őket és lestek rájuk a rakparton, Jasper Tudor kuncogni kezdett. Bátyjának fia komolyan kérdezett, így hát válaszolt neki.

– Ezt sem tudod? Mit számít, hol születtél? Az vagy, akinek születtél, az a véred, amelyből származol. A születési helyed csak… az adó miatt fontos. A „Tewdyr” walesi család, fiam. – Olyan súlyos nyomatékkal ejtette ki a szót, hogy Henry furcsának találta a hangzását. – Ez volt az apám neve. Az őseid Glendower mellett álltak, amikor harcba indult az angolok fehér sárkányos zászlai ellen. Becsülöm érte, jóllehet vereséget szenvedett. Mi már akkor kemény fajta voltunk. És ha a születés helye számít valamit egyáltalán, te a Pembroke kastélyban születtél! – Látta, hogy a kölyök még mindig nem nyugodott meg, és a vállára csapott. – Nézd, ugyanaz a vér folyik benned, mint bennem – egy kis francia, némi angol és egy kevés a legjobb walesi vérből, amit valaha is jó ügyért ontottak. Ittál már borpárlatot vagy gabonapálinkát? – Henry zavartan rázta a fejét. – Ó, akkor nem beszélek neked arról, milyen finom eredménnyel jár a vegyítés. Csak ezt jegyezd meg: az emberek, akiknek a véréből származol, magasra emelték Cadwallader király zászlaját, a vörös sárkányt, a Ddraig Gochot. Vörös, mint a Lancasterek rózsája, ugye, milyen szép, költői gondolat? Ez számít, legény. Az számít, hogy ne hozz szégyent azokra az emberekre, akik a nevedet és véredet hordozták és mindkettőnket várnak. Amikor találkozunk velük, nem akarok szégyenkezni. – Henry megdöbbenve látta, hogy Jaspernek könnyesen fénylik a szeme. – Bárcsak ismerted volna az apámat, öcskös. És itt vagy te, derék, bátor legény, apám családjának utolsó sarja. Légy büszke erre. Megértetted? Most pedig itt az idő, akár készen állsz, akár nem. – Még egyszer kilesett a napfényben szikrázó homokra, kavicsra, kék tengerre. A katonák kicsit arrébb mentek, talán háromszáz méterre a leselkedőktől. Jasper elmosolyodott.

– Az én Edmund bátyám nem volt ostoba. Képes volt legyőzni sakkban úgyszólván gondolkodás nélkül. Ha tehát azt mondom az egyetlen fiának, hogy fusson a csónak felé, akkor a fia futni fog, világos? A fia, az a kiváló Tudor fiú nem vitatkozik a paranccsal, hanem úgy fog rohanni, mintha a pokol ördögei üldöznék, márpedig azok fogják.

– Azt mondtad, sétáljak – válaszolta Henry.

– Meggondoltam magam. Ha sétálsz, azt hiszem, megint vitatkozni kezdesz, azt pedig nemigen viselem el. – A szeme kacagott, de a fiú a homlokát ráncolva, humortalanul nézett vissza rá.

– Te mész elsőnek. Fáradt vagy. Ha felfedeznek, nem leszel elég gyors.