A mű eredeti címe

In Too Deep

Copyright © Lee Child and Andrew Child 2024

Hungarian translation © Gieler Gyöngyi

© General Press Könyvkiadó, 2025

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

GIELER GYÖNGYI

ISBN 978 963 452 989 7

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KOLBE-KONTOR ILDIKÓ

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Richard Pine-nak – az elmúlt tíz évért... és még nincs vége

1. fejezet

Először éles fájdalom hasított belé, majd ezt valami zaj követte, ahogy a villámlást kíséri a mennydörgés.

Jack Reacher a jobb csuklójában érzett fájdalmat. Szúró volt, váratlan és kínzóan éles, elég erős ahhoz, hogy elnyomja a fejét betöltő tompa, lüktető sajgást. A hang erőteljesen és telten szólalt meg, mintha fémhez súrlódó fém csikordulna. Jól kivehető volt, de ahhoz képest, hogy milyen hangosan csengett a füle, szinte jelentéktelen.

A fájdalom és a csikorgás azután jött, hogy megpróbálta megmozdítani a karját. Reacher csak ennyit tudott. Előtte aludt – jobban mondva valamilyen, az álomnál mélyebb és sötétebb helyen tartózkodott –, és amikor lassan a tudata felszínére lebegett, hullámokban tört rá a szédülés. A hátán feküdt. Nem egy ágyon, nem is a földön. Valami sima, mesterséges felületen, amely hidegnek érződött. A hideg bekúszott az inge alá, beette magát a lapockájába, és végigfutott a gerincén. A vádlijába belevágott valaminek az éles széle. A feje erősen odanyomódott a kemény felülethez. Hátrébb húzta a jobb könyökét, hogy feltámaszkodjon, vagy legalábbis megpróbálta. Nem csak a fájdalom kellemetlensége akadályozta meg. A csuklója valamivel rögzítve volt, ami miatt nem tudta öt-hat centinél jobban elmozdítani. Valami leszorította. Belevágott a húsába, de nem ez okozta a legnagyobb fájdalmat, hanem az egyik csont az alkarjában. Sőt, talán több csont is. Komoly sérülés érhette a bőre alatt, ez egyértelmű volt.

Reacher megpróbálta megmozdítani a bal karját. Itt nem érzett fájdalmat, de a bal csuklója is rögzítve volt valami élesen a húsába vágó dologgal. A bal és a jobb bokája is. Nem látta, mihez vannak odaerősítve a végtagjai, vagy mivel kötözték meg, mert nem volt semmi fény. A leghalványabb villanás sem. Tökéletes sötétség honolt a helyiségben. Miután a fémes csikorgás elhallgatott, néma csend lett. A levegő sem mozdult. Reachernek sejtelme sem volt, hol lehet. Nem tudta, hogy került ide. De valaki nyilván idehozta és megbilincselte. Mindenesetre bárki is tette, nagyon meg fogja bánni, az hétszentség.

Ugyanebben az időben, amikor Reacher újból elvesztette az eszméletét, nyolc kilométerrel északabbra egy férfi épp az út szélén álldogált, és azt fürkészte, nem lát-e füstöt vagy lángokat felcsapni. Az évek során jó néhány álnevet használt már, most Ivan Vidicnek nevezte magát. Tagbaszakadt testalkatú volt, kissé görnyedten tartotta magát, amitől alacsonyabbnak látszott a valós száznyolcvanhét centis magasságánál, amennyit a jogosítványán feltüntettek. Kopasz feje csupa szöglet és él volt, mintha kőből faragta volna ki valaki, aki nem nagyon értett hozzá. A kocsija ott parkolt a háromszoros hajtűkanyar második hurkánál. Ez a hely híres volt arról, hogy nagyon sok baleset történt itt. A kanyarok nagyon élesek voltak, ráadásul közvetlenül követték egymást, és az út rosszul volt kivilágítva. Széles padka és rozsdásodó védőkorlát választotta el az országutat egy meredek szakadéktól, és az első kanyar csúcsa után rendkívül rossz dőlésszögben ívelt tovább az út. Valami olyasmi lehetett az oka, hogy elmozdultak az ősrégi geológiai lerakódások, és valahol a mélyben, a föld gyomrában aláásták az alapkőzetet. Nem olyan hiba volt ez, amit ne lehetne kijavítani, ha megvan rá a kellő fedezet. De errefelé semmire sem volt pénz, úgyhogy a helyi közútfenntartó egyszerűen csak kirakott néhány figyelmeztető táblát. Ezek ugyan nem sokat segítettek, hogy megakadályozzák a baleseteket, de a megye ügyvédei azt mondták, hogy a tábla elég lehet, hogy a balesetek után ne perelhessék be őket.

Egy városi terepjárót ért itt baleset nem sokkal korábban. A Lincoln Navigator lesodródott az útról, nekiütközött egy fának, amely félbetört, a kocsi pedig háromszor átfordult, aztán a kerekein landolt. A teteje behorpadt. A motorháztető is. Az ajtók összenyomódtak és eldeformálódtak, az összes ablakot csillagszerű repedések hálózták be, nem lehetett átlátni rajtuk. Vidic a szemtanúja volt a balesetnek. Nem volt más választása, mint végignézni, mivel közvetlenül az autó mögött hajtott, nagy sebességgel, szorosan rátapadva. Rátaposott a fékre abban a pillanatban, ahogy a Lincoln sofőrje elvesztette az irányítást a jármű felett, és hirtelen megállt, miközben a másik autó még mozgásban volt. Aztán kipattant a kocsijából, és közelebb óvakodott a roncshoz. Beleszagolt a levegőbe, nem érez-e benzingőzt, és hegyezte a fülét, hogy meghallja, ha esetleg csöpög a benzin egy eltört csőből vagy a megrepedt üzemanyagtartályból.

A Lincoln csúnyán összeroncsolódott, ám a sofőr még rosszabbul járt. Halott volt. Egyértelmű volt, hogy eltört a nyaka. Vidic elmosolyodott, amikor ezt meglátta. Nem erre a kimenetelre számított, de jól jött neki. Sőt, mintha választ kapott volna az imáira. Egy hang csendült fel a fejében a gyerekkorából: Segíts magadon, az Isten is megsegít. Még szélesebb vigyor ült ki az arcára. Szemügyre vette az utast. Először úgy gondolta, neki is annyi, és a hullaházban a helye, de amikor kitapintotta a pulzusát, látta, hogy a fickó még él. Úgyhogy változtatott a diagnózisán: a férfinak csak agyrázkódása lehet, és eltört az egyik csuklója, abból ítélve, hogy a bőre alatt kiállt egy csont éles vége. A pasast valószínűleg a nagy termete mentette meg. Hatalmasnak tűnt. Legalább százkilencvenöt centi lehetett. Még úgy is látszott, hogy az ajtónak dőlve ült. Valószínűleg van vagy száztíz kiló. Csupa csont és izom, semmi zsír nem volt rajta.

Vidic hívott néhány embert segítségnek, és amíg várta, hogy megérkezzenek, kivonszolta a roncsból a sofőrt meg az utast. Nem volt könnyű dolga. A sofőr feje ide-oda gördült, a teste ernyedt volt, és puha, nehéz volt fogást találni rajta. Az utassal még nagyobb feladat volt elbánni a mérete és az alakja miatt. Csak a karja vastagabb volt, mint a sofőr lába. A csuklója is túl vaskos volt, Vidic nem tudta átfogni. Lihegett és izzadt, annak ellenére, hogy hűvös volt. Amikor meghallotta, hogy kerekek csikordulnak az aszfalton a háta mögött, még épp volt ideje, hogy befejezze az utas zsebének az átkutatását, és átpakolja a saját zsebébe a néhány apróságot, amit talált.

Az emberek egy Ford pick-uppal érkeztek, ami praktikus választásnak bizonyult. Kizárt, hogy be tudták volna préselni az eszméletlen utast egy átlagos autó hátsó ülésére. Túlságosan nagydarab volt. Túlságosan nehezen mozgatható. Nem lett volna elég helyük manőverezni. Hárman együttes erővel felemelték a férfit a pick-up csomagtartójára, aztán mellélökték a sofőr holttestét is.

A férfit, aki a pick-upot vezette, Darren Fletchernek hívták. Úgy öt centivel magasabb volt Vidicnél, de vékonyabb, és talán tíz kilóval könnyebb. Lecsapta a csomagtartó ajtaját, aztán Vidichez fordult, és megkérdezte:

– Láttad a balesetet?

Vidic bólintott.

– Amikor azt mondtad a telefonban, hogy Gibson Lincolnja volt az, reméltem, hogy tévedsz.

– Tévedtem én valaha is?

Fletcher mordult egyet, és csak annyit felelt:

– Meséld el, hogy történt!

Vidic megvonta a vállát.

– Gibson aránylag lassan vezetett, és elég óvatosan. Véletlenül értem utol. Én épp visszafelé tartottam a bázisra. Gondolom, ő is. Talán másfél kilométeren át ugyanazzal a sebességgel haladt, a szokásos megfontoltságával. Aztán valószínűleg észrevehette az én kocsimat. Meglátta, de úgy tűnt, nem jött rá, hogy én vagyok, mert hirtelen megpróbált lerázni. A gázra taposott, de épp a legrosszabbkor. – Vidic biccentett a roncs felé. – Ahogy láthatod. Íme, a tárgyi bizonyíték.

– Villogtál neki? Vagy rádudáltál? Jelezted, hogy versenyezzetek?

– Nem, miért tettem volna? Nem vagyok tizenhat éves.

– Akkor meg miért próbált lerázni? Vagy azt a valakit, akinek gondolt?

Vidic megint vállat vont.

– Gondolom, paranoiás. Benne van a levegőben. Akkor kezdődött, amikor O’Connell meghalt, és amióta Bowery eltűnt, még rosszabb lett a helyzet.

Fletcher egy pillanatig hallgatott, majd megkérdezte:

– Ez a nagydarab fickó, aki Gibsonnal utazott, ő kicsoda?

– Fogalmam sincs.

– Nincs nála személyi?

– Nincs.

– Csomagja volt? Legalább egy hátizsák?

– Csak ez volt nála. – Vidic előhúzta a nadrágja derekába dugott pisztolyt, és átnyújtotta Fletchernek. – Egy Glock 17. Az FBI-ügynökök kedvenc fegyvere. Rád bízom, gondolj, amit akarsz!

2. fejezet

Fletcher meg a másik férfi elhajtottak a Forddal, és Vidicre hagyták a Lincolnt. A férfi ellenőrizte a kesztyűtartót meg a csomagtartót, hogy nincs-e benne valami személyes információ, aztán átvizsgálta a sofőrülést. El akarta tüntetni az esetleges vérnyomokat, de nem talált semmit. Gibson bőre nem sérülhetett a baleset során. Legalábbis nem akkor, amikor még vert a szíve. Vidic elmosolyodott. Így könnyebb lesz a következő feladata. Az anyósülésre pillantott, és alaposan szemrevételezte, hol van a kis vérfolt az ajtókereten, ahová az utas feje ütközött. Elővett a zsebéből egy kést, ejtett egy kis vágást a bal hüvelykujjának a begyén, és odakent pár csepp vért ugyanarra a helyre a sofőr felőli oldalon is, csak hét-nyolc centivel lejjebb. Aztán alaposan megmarkolászta a kormányt meg a váltókart. Megigazgatta a visszapillantó tükröt. Megbökdösött ezt-azt a műszerfalon, a klímát, a rádió gombjait. Elővett a zsebéből egy mobilt, kétszer is ellenőrizte, hogy a megfelelőt-e, és odadugta az ülés széle mellé. Aztán a fékre tette a lábát, és elfordította a slusszkulcsot, de nem történt semmi. Valami biztonsági rendszer nyilván leállította a gyújtást, amikor a fának ütközött az autó. És ha szerencséje van, elzárta az üzemanyagot is. Vidic a késsel lefeszegette a váltókar borítását, üresbe állította, aztán kinyitotta az ajtót, és kiugrott. Beszállt a saját autójába, indított, odahajtott a Lincoln mögé, és finoman meglökte. A kocsi pár métert előbbre gurult, és megállt. Vidic kicsit erősebben lépett a gázra. A Lincoln most gyorsabban gurult előre, aztán még tovább, és egyre jobban felgyorsult. Eléggé ahhoz, hogy áttörje a biztonsági korlátot, és eltűnjön az út túloldalán a sötét mélységben.

Vidic leállította a saját kocsiját, és odasietett ahhoz a helyhez, ahol a Lincoln áttörte a korlátot. Látta az autót odalent a tizenöt méteres mélységben: a tetejére fordult, három kereke még forgott. Csak állt, és nézte. Nem robbant fel. Tűznek semmi jele. Húsz percet várt, a biztonság kedvéért. Aztán megcsörrent a megmaradt mobilja. Egy ismerős számról hívták. Felvette, és beleszólt:

– Helló, Paris! Mi a helyzet?

Egy női hang szólalt meg, halkan és kissé reszketegen.

– Tényleg igaz? Gibson meghalt?

– Igen, meghalt. Megint a fűbe harapott valaki közülünk.

– Baleset volt?

Vidic nem válaszolt.

Paris folytatta:

– Azt hallottam, autóbalesete volt. Eltört a nyaka.

– Jól hallottad.

– Te láttad?

– Az egészet.

– Volt vele valaki?

– Egy idegen.

– Miféle idegen?

– Senki, csak egy stoppos. Nem kell aggódni miatta.

– Biztos vagy benne?

– Teljesen.

– Mert nekem gyanús, hogy Bowery eltűnik, aztán megjelenik egy titokzatos alak, és egész véletlenül épp a mi egyik emberünket stoppolja le…

– Néha előfordulnak véletlenek.

– Talán. Vagy az is lehet, hogy Boweryn erőt vett a lelkiismerete, és beköpött minket.

– Nem köpött be. Az nem az ő stílusa.

– Akkor hol van most?

– Szerintem lelécelt. Átvette a pénzt, és lelépett vele.

– De miért tett volna ilyet? Ez csak aprópénz ahhoz képest, amire számíthatunk. Tisztában van vele, hogy mekkora a tét. Hülye lenne épp most lelépni. Feltéve, ha nem tud róla, hogy nem lesz újabb kifizetés. És honnan tudhatná ezt, hacsak nem ő gondoskodott arról, hogy így legyen?

– Még ha akarta volna, akkor se tudott volna beköpni minket. Nincs semmi a kezében, amit felhasználhatna ellenünk.

– Tud a jelentésről.

– De nincs belőle másolata.

– Nincs szüksége másolatra. Tudja, mi áll benne. Úgy nagyjából. Tudja, honnan szereztem. Ezek közül már egy is elég lenne, hogy az összes szövetségi állam minden FBI-ügynöke itt lihegjen a nyakunkon, mielőtt egyet pislantunk.

– Jól van, nyugodj meg! Bízz bennem! Ami Gibsonnal történt, annak semmi köze Boweryhez. És semmi köze ahhoz az idegenhez.

– De pontosan mi történt Gibsonnal? Szóval nem baleset volt.

Vidic nem válaszolt.

– Gibson jól vezetett. Ismerte az utat. Nem szenvedett volna balesetet csak úgy ok nélkül. Szóval nem baleset volt, igaz? Mondd meg egyenesen!

– Az volt. Ugyanakkor nem is.

– Szerinted ez egyenes válasz?

– Idehallgass! Megtudtam valamit Gibsonról. Ma, kicsit korábban.

– Mit tudtál meg?

– Azt nem mondhatom el. Nem telefontéma. De vannak bizonyos következményei.

– Miféle következményei?

– Legfőképpen az, hogy fel kell gyorsítanunk az akció menetét.

– Mennyivel?

– Maximum negyvennyolc óránk van. Aztán el kell tűnnünk, mintha soha nem is léteztünk volna.

– Az nem lehetséges.

– De igen. Szedd össze a házból, amire szükség van! Csak a legfontosabbakat. Ne annyi holmit, amennyi gyanút keltene. Egy konkrét melónk van még, amit el kell intéznünk. Aztán később majd felmarkoljuk a pénzt, ami a jelentésért jár.

– Azt a feladatot nem tudjuk végrehajtani még öt napig. Meg kell várnunk, hogy megérkezzen a végső szállítmány.

– Nem, el kell vinnünk azt, ami most ott van. Valaminek a nyolcvan százaléka még mindig jobb, mint a semmi száz százaléka. Beszélek Fletcherrel. Ráveszem, hogy gyorsítsuk fel a menetrendet.

– És ha nem hajlandó?

– Akkor lelépünk.

– Nem akarok lelépni. Én intéztem az egész munkát. Én találtam a lehetőséget. Sokat tettem bele.

– Ezt értem, de végső soron az a meló csak luxus. Nem olyan, amire elengedhetetlenül szükségünk van. Fókuszáljunk a lényegre! Gondolj a jövőre! Az új életünkre. Ne arra, amit hátrahagyunk.

Paris nem válaszolt.

– Így csak egyetlen elvarratlan szál marad. – Vidic lepillantott a Lincoln roncsára. A két férfira gondolt, akiket kivonszolt belőle. Gibsonra és a hatalmas termetű idegenre. Az egyik halott. A másik életben van. Egyelőre legalábbis. Megint a füléhez emelte a telefont, és beleszólt: – Szükségem lenne egy adag foszforra. Tudnál hozni a házba?

– Megpróbálhatom. Mennyi kéne?

– Ami elegendő egy holttest elégetéséhez. Teljesen, hogy ne maradjon semmi, se ujjlenyomat, se fogak, se DNS-nyomok. Minden égjen el.

3. fejezet

Reachert ismét egy zaj ébresztette fel. Most egy ajtó nyílt. A szeme le volt hunyva, de így is érzékelte a fényt. Először aránylag gyenge volt, aztán jóval élesebb lett. Közeledő lépteket hallott. Egy ember érkezett. A koppanások egyre hangosabbak lettek, aztán elhallgattak. Reacher lassan és óvatosan kinyitotta a szemét az éles fényben. A szédülése kissé enyhült, de mindent színtelenül és tompán látott maga körül, mintha egy kezdő által készített akvarellkép lenne, aki nem használt elég festéket. Egy férfi állt mellette. Farmert viselt, és szürke pólót. Vékony volt, mint egy futó, talán kicsivel több mint százkilencven centi magas. A kezét ökölbe szorította, és Reacher úgy látta, dühös, vagy talán fél is, de próbálja leplezni.

A férfi megszólalt:

– Engem Darren Fletchernek hívnak. Maga kicsoda?

Reacher elengedte a füle mellett a kérdést. Ha átkutatta, Fletcher már úgyis tudja a nevét. Ha nem kutatta át, akkor nem is érdemes arra, hogy akár egy szót is vesztegessen rá. Reacher inkább arra koncentrált, hogy felmérje a környezetét. Látta, hogy a csuklója és a bokája tényleg bilincsekkel van rögzítve, és egy négyszögletes acélasztalon fekszik. A padlót fehér járólapok borították, a falak mentén acélpolcok sorakoztak. Reacher arra jutott, hogy a helyiség valamiféle élelmiszerraktár vagy előkészítő konyha lehet. Aztán megint a férfira emelte a tekintetét, mert az ételnek már a gondolatától is émelyegni kezdett.

– A hallgatás mellett döntött? Az nem fog segíteni – folytatta Fletcher. – Meg kell értenie, mennyire komoly ez a helyzet. Egy ember meghalt. A barátom volt. Úgyhogy el kell mondania, hogy maga kicsoda. Meg kell magyaráznia, miért ült a kocsijában, és hogy Gibson mitől őrült meg úgy, hogy nekimenjen egy fának.

Reacher nem emlékezett semmire se az autóról, se az ütközésről, se a halott férfiról, de az volt az érzése, ha ezt mondja, az nem lesz egy túl jó tárgyalási alap, ezért csak annyit válaszolt:

– Vegye le a bilincseket, aztán elmondom.

Fletcher megrázta a fejét.

– Győzzön meg, hogy semmi köze a barátom halálához, aztán leveszem a bilincseket.

Reacher nem felelt semmit.

– Ez nem túl okos hozzáállás. Ha nem kezd el beszélni, akkor is rá tudom venni, hogy elmondja.

– Tényleg? Én úgy látom, hogy egyedül van.

– Ne akarjon próbára tenni! Higgye el, amit mondok! Legyen esze: győzzön meg!

– És akkor elenged?

Fletcher bólintott.

– Van kulcsa a bilincsekhez?

– Persze.

– Mutassa meg!

– Nem. – Fletcher egy pillanatig hallgatott. – Minek?

– Hogy bebizonyítsa a jó szándékát. Igazolja, hogy be tudja tartani a szavát!

Fletcher felsóhajtott, és előhúzott a zsebéből egy kis ezüstszínű kulcsot.

– Meg van elégedve?

– Még valami. Szabadítsa ki a bal kezemet!

– Előbb beszéljen!

– Megmondom, mi a probléma. A bal csuklóm el van törve. Érzem, hogy kezd dagadni. Nagyon rá fog szorulni a bilincs. Ebből gond lehet. Mire végzünk a beszélgetéssel, addigra nagy baj lehet belőle. Elveszíthetem a kezemet.

Fletcher nem válaszolt, de nem is tette el a kulcsot.

– Ugyan már, egy törött végtagomat kiszabadíthatja. Mit tudnék tenni vele? A három jó végtag továbbra is rögzítve lesz, és magánál van a kulcs. Szabadítsa ki a kezemet, és akkor beszélek.

Fletcher egy pillanatig habozott. A törött csuklóra emlékezett a baleset helyszínéről. De óvatos ember volt. Átvette a kulcsot a bal kezébe, fogta a Glockot, amit Vidic adott oda neki, és a pisztolyt felemelve előrébb lépett, az ujjával a ravaszon.

– Ha bármivel próbálkozik, agyonlövöm a saját fegyverével.

Reachernek sejtelme sem volt, Fletcher miért gondolja, hogy ez az ő fegyvere, de most nem volt ideje ilyen kérdésekre vesztegetni az időt. Csak annyit felelt:

– Jó, megértettem.

Fletcher Reacher arcára célozva tartotta a pisztolyt. Lehajolt, beledugta a kulcsot a Reacher bal csuklóját rögzítő bilincsbe. Kinyitotta a zárat. A bilincs leesett, és nagyot csattant az asztal lábán. Fletcher felegyenesedett. A pisztolyt továbbra is a jobb kezében tartotta. A kulcs a bal kezében volt. Reacher erősen küzdött, hogy mindkettőre tudjon fókuszálni. Megint elfogta a szédülés, és olyan érzése volt, hogy kettős látása lesz. Erőnek erejével kényszerítette magát, hogy tiszta maradjon a látása, aztán egy hirtelen mozdulattal felemelte a kezét, és elkapta a Glock csövét. Felfelé és oldalirányba kényszerítette a férfi kezét, aztán hátrafelé rántotta, éles és durva mozdulattal, egészen addig, amíg a pisztoly horizontális helyzetbe került, és a csöve Fletcher mellkasára mutatott. A férfi ujja beszorult a ravaszvédőbe. Hátrafelé hajlott, ameddig csak bírt. Reacher még keményebben tolta. Fletcher ujjízülete engedett, törtek a porcok, szakadtak az inak. A férfi felüvöltött, és elengedte a pisztolyt. Reacher hagyta, hogy a fegyver leessen, aztán végighúzta a kezét Fletcher testén, megragadta a férfi bal csuklóját, és felfelé húzta, amíg a mellkasa fölé nem ért, majd jó erősen szorítani kezdte. Fletcher megint felüvöltött. Reacher fokozta a nyomást. Érezte, hogy a csontok és az ínszalagok kezdenek repedezni és szakadni. Fletcher még hangosabban üvöltött, és elejtette a kulcsot.

A bilincs kulcsa Reacher mellkasára pottyant, és felpattant. A fényben megcsillanva pördült egyet, és oldalirányba zuhant. Reacher nem tudta követni a röptét, túlságosan homályos volt látása. Maga elé képzelte, ahogy a kulcs lecsúszik az asztal fényes acéllapjáról, és leesik a kőpadlóra. Ha így történik, akkor ennyi erővel akár Ausztráliában is landolhatna, nem tudja hasznát venni. De aztán megérzett valamit: mintha egy pillangó szállt volna le a jobb bicepszére. Nem látta, mi az, de Fletcher utánanyúlt a sérült kezével. Reacher megrántotta a karját, és érezte, hogy valami kemény és hideg csúszik el mellette. Fletcher megpróbált elhúzódni. A nadrágja dereka felé nyúlkált hátul. Egy másik pisztoly volt odadugva. Egy Sig Sauer. Kiszabadította, de nem tudta megtartani. Nem bírta behajlítani a törött ujját. Reacher hallotta, hogy a fegyver nagyot koppan a földön. Elengedte Fletcher kezét, és megragadta helyette a férfi nyakát. Megtalálta az ádámcsutkáját. Kicsit lejjebb és oldalra csúsztatta a hüvelykujját, aztán a középső ujját is. Mindkét ujját belemélyesztette a férfi nyakába, és összeszorította, összepréselve a nyaki verőereket. Fletcher felüvöltött, és az ép kezével megragadta Reacher csuklóját. Rángatta, karmolászta, belevájt a körmeivel, de Reacher csak fokozta a nyomást. Megtartotta öt másodpercig. Hatig. Fletcher tovább küzdött. Eltelt hét másodperc, és kezdett lankadni az ereje. Nyolc másodperc után nem bírta tovább. Az agya kifogyott az oxigénből. Előregörnyedt. Reacher félrehúzta a karját, és Fletcher arccal előre odazuhant a mellkasára.

Reacher adott magának pár pillanatot, megvárta, hogy a szívverése lelassuljon, remélve, hogy a fejében kalapáló lüktetés szintén lecsillapodik, aztán az öklével jó nagy ütést mért Fletcher halántékára, és hagyta, hogy az eszméletlen test a földre csússzon. Felvette a karja mellé pottyant kulcsot. Félig felült. Kicsit megpihent, hogy leküzdje a rátörő szédülést és hányingert, aztán nekilátott kinyitni a bilincset a jobb csuklóján. Lassan csinálta, hogy ne bolygassa meg a sérült csontokat. Kiszabadította a jobb bokáját, aztán a balt. Oldalra fordult, lelógatta a lábát az asztal szélénél, és bizonytalanul talpra állt.

Az egyetlen pár cipője volt rajta. Évekkel korábban vásárolta, Angliában. Kiváló minőségű darab volt. Jó drága. Erős, strapabíró, és idővel csak még jobban megkeményedett a bőr az időjárás viszontagságaitól és a nem éppen kíméletes használattól. Az orra olyan volt, mintha acélból lenne. Reacher megfordult, és fejbe rúgta Fletchert. Részben azért, hogy az biztosan ne térjen magához túlságosan hamar. Részben pedig mert dühös volt a csuklója miatt, és amiért akarata ellenére idehurcolták erre a helyre. Meg a bilincs miatt is.

Átkutatta Fletcher zsebeit, csak a bal kezét használva. Talált egy kulcscsomót, amit magához vett, hátha hasznát tudja venni a menekülésben. Meg azért is, hogy további kényelmetlenséget okozzon Fletchernek. Talált egy tárcát, azt is elvette. Úgy gondolta, majd később, ha már jobban lát, megnézi, van-e benne valami igazolvány vagy hitelkártyák. Aztán felvette a földre esett két pisztolyt, az ajtóhoz óvakodott, és kilesett. Az ajtó egy konyhába vezetett. A helyiség tágas volt, mindenféle felszereléssel és géppel ellátva, amiket Reacher nem ismert. Nem volt nagy szakértője ennek a területnek, de úgy sejtette, a konyha inkább egy nagy magánházhoz tartozhat, nem étteremhez vagy szállodához. Akárhogy is, embereket nem látott, és csak ez volt a fontos. A sarokban, átellenben észrevett egy másik ajtót. Elindult arrafelé. A helyiség közepéig jutott, amikor nyílt az ajtó. Reacher felemelte a bal kezében tartott Glockot. Egy férfi lépett be. Testes volt, kissé görnyedten tartotta magát, és furcsa, szögletes feje volt.

A férfi egy pillanatig csak állt, aztán megszólalt:

– Reacher? Semmi szükség a pisztolyra. Azért jöttem, hogy segítsek.

Reacher nem engedte lejjebb a fegyvert.

– Ki maga?

– Egy jó barát. Én mentettem meg magát az autóbaleset után.

– Honnan tudja a nevemet?

– Megtaláltam a holmiját, és biztos helyre tettem, hogy a többiek ne szerezzék meg. Itt van nálam. – A férfi a zsebére mutatott. – Visszaadjam?

Reacher bólintott.

– De ne csináljon semmi ostobaságot!

A férfi előhúzta a zsebéből Reacher lejárt útlevelét, a bankkártyáját, néhány bankjegyet meg egy összecsukható fogkefét.

– Maga aztán nem utazik sok csomaggal, igaz?

– Tegyen le mindent a földre! Aztán lépjen hátrébb!

– Erre most nincs idő. Sietnünk kell. A férfi, aki magával volt az autóban, és aki meghalt… Emlékszik rá?

– Nem – felelte Reacher.

– Hát ez kellemetlen. Merthogy FBI-ügynök volt. Most, hogy meghalt, óriási botrány fog kitörni. Mindenhol nyüzsögni fognak a zsaruk. Hamarosan itt lesz egy csomó más FBI-ügynök is, és mind azt fogják keresni, hogy kivel vitessék el a balhét a társuk halála miatt. És ha nem tud hihető magyarázatot adni, akkor ez a valaki maga lesz.

4. fejezet

A szögletes fejű férfi sarkon fordult, és kisétált az ajtón, aztán pár pillanattal később visszatért, amikor rájött, hogy Reacher nem követi. Feltűnő, eltúlzott mozdulattal megrántotta a vállát, és megkérdezte:

– Miért nem mozdul? Nem értette, amit mondtam? El kell tűnnünk innen.

Reacher maradt a helyén. A nadrágja derekába dugta a pisztolyt, elvette a holmijait a férfitól, aztán feltette a kérdést:

– Mi ez a hely?

– Ennyit tud kérdezni ebben a helyzetben? Magának elment az esze? Inkább azt kéne kérdeznie, hogy „Mi a leggyorsabb kivezető út innen?” vagy „Kérlek, Ivan, meg tudnád menteni újra a seggemet? El tudnál vinni valahová, hogy ne vágjanak sittre”.

– Ivan?

– Ivan Vidic, ez a nevem. Na gyerünk, mozogjon már!

– Nem megyek sehová. És maga sem.

– Mennyire erős ütés érte a fejét? Rögtön itt lesz a rendőrség.

– Hadd jöjjenek. Nem követtem el semmi rosszat.

– Honnan tudja? Nem is emlékszik semmire. És nézett tükörbe mostanában? Azt hiszi, ha a zsaruk meglátják, azt fogják feltételezni, hogy egy ártatlan kóristafiú?

Reacher hallgatott.

Vidic egy pillanatra lehunyta a szemét, és felsóhajtott.

– Oké, értem. Egy furcsa helyen tért magához. Nem tudja, hogy került ide. Válaszokat akar. Én válaszolhatok mindenre, amire kíváncsi, de ez most…

– Tudom, hogy kerültem ide – vágott közbe Reacher. – Valaki idehozott. Darren Fletcher. Nem hinném, hogy egyedül dolgozott. Tehát tudni akarom, ki van még benne. Tudni akarom, mi folyik itt.

– Honnan tud Fletcherről?

– Találkoztunk.

– Tényleg? Mikor és hol?

– Az előbb. Ott – intett Reacher az ajtó felé, amin épp kiléptek.

– Ő vette le a bilincset? – Vidic odament az ajtóhoz, és belesett. – De miért tette volna… – Észrevette Fletcher eszméletlen testét a földön. Megfordult, és elhátrált. – Várjunk csak! Maga megölte? Fletcher halott?

Reacher vállat vont.

– Amikor otthagytam, még lélegzett.

– Oké. Az jó. Gondolom… És beszéltek is, mielőtt így helybenhagyta?

– Nem. Azért kérdezem magát. Ki van még benne ebben? Neveket akarok. És tudni akarom, mi ez a hely.

Vidic vett egy mély lélegzetet.

– Rendben, most már értem. Maga most dühös. Meg akarja torolni a sértést. Jobban mondva további megtorlást akar, látván, hogy mit tett Fletcherrel. Ezt tiszteletben tartom. De hadd tegyek fel egy kérdést: maga mennyit fizet az ügyvédjének?

– Nincs ügyvédem.

– Én is így tippeltem. Fletchernek meg a társainak viszont van ügyvédjük. Olyan, akiknek óránként ötszáz dollárt fizetnek. Talán többet is. Ami azt jelenti, hogy ha maga még mindig itt lézeng, amikor megjelennek a zsaruk, akkor bekerül egy cellába, Fletcher meg a többiek viszont már szabadlábon is lesznek, még mielőtt a kirendelt ügyvéd egyáltalán értesülne róla, hogy új védence van. Aztán szépen fel fognak szívódni. Soha nem fogja megtalálni őket. Ha itt marad, az olyan, mintha úgy döntene, hogy hagyja, hogy ők elsétáljanak. De ha velem tart, akkor segítek magának. Mindent elmondok. Csak annyit kell tennie, hogy most velem jön.

Reacher úgy vélte, van némi ráció abban, amit Vidic mond. Akadt már dolga régebben is a rendőrséggel. Nem is egyszer. Soha semmit nem tudtak rábizonyítani, de mindig időbe telt, mire kiszabadult. Hosszabb időbe, mint kellett volna. És ha pocsékolja az időt, az nem fog segíteni abban, hogy megszerezze, amit akar. Úgyhogy végül annyit felelt:

– Jól van. Csak tegyen meg nekem egy szívességet!

– Micsodát?

– Hagyja abba, hogy a jó szamaritánust játssza előttem!

– Nem értem.

– Nem nekem próbál segíteni, hanem a saját bőrét menti.

Reacher követte a férfit egy előcsarnoknak tűnő helyiségbe. Tágas volt, nyolcszögletű, kőpadlós, a súlyos, szegecsekkel kivert tölgyfa bejárati ajtó két oldalán ólomüveg ablakok, kristálycsillár, a falakon faburkolat, egy sor tájképeket ábrázoló olajfestmény. Egy lépcsősor indult felfelé, amely körülbelül a háromnegyedénél kétfelé ágazott, és úgy vitt tovább az emeletre. Reacher arra számított, hogy Vidic az egyértelmű kijárat felé veszi az útját, de amikor a lépcső tövébe értek, a férfi elkanyarodott, és egy kisebb, egyszerű ajtó felé indult, amely a helyiség távolabbi sarkában nyílt. Gyors léptekkel haladt, de óvatosan szedte a lábát, hogy ne csapjon zajt. Reacher lassabban lépkedett, és kevésbé diszkréten.

– Hé! – sziszegte Vidic hátrafordulva. – Halkabban!

– Miért? – érdeklődött Reacher.

– Hogy senki ne halljon meg – felelte Vidic lassan, minden szónak külön nyomatékot adva, mintha egy gyerekhez beszélne.

– Például kicsoda?

– Hát, ha Fletcher itt van, akkor jó eséllyel fogadni lehet rá, hogy Kane se lehet messze.

– Ki az a Kane?

– Fletcher haverja. A jobbkeze. Úgy viselkedik, mintha a testőre lenne. Röviden összefoglalva: egy pszichopata Neander-völgyi ősember és egy tetűláda. Nem olyan valaki, akivel szívesen találkozna.

– Nekem pontosan olyannak hangzik, mint akivel szívesen találkoznék. – Reacher megemelte a hangját: – Kane! Hallasz engem? Vonszold le ide a segged!

Vidic odanyúlt, és megpróbálta Reacher szájára szorítani a tenyerét.

– Mi a fenét művel?

Reacher eltolta Vidic kezét.

– Csak időt spórolok. – Még jobban megemelte a hangját: – Kane! Ez a fickó itt azt mondja egy tetűláda vagy. Igaz ez? Nekem az az érzésem, igen!

Vidic leroskadt a lépcső harmadik fokára, és a kezébe temette az arcát.

– Abbahagyná? Az lesz a vége, hogy mindkettőnket kinyírat.

– Kane!

Semmi válasz. Nem harsant fel dühös kiabálás. Nem dobbantak súlyos léptek valahonnan a házból.

Reacher Vidichez fordult:

– Úgy tűnik, tévedett. Ez a Kane nevű pasas nincs itt. Akkor vajon hol lehet?

Vidic felegyenesedett.

– Miért érdekli? Nem a maga dolga, hogy eltakarítsa ezt a katyvaszt. Megkapta a lehetőséget, hogy eltűnjön. Miért nem fogadja el?

– Mert van egy szabályom.

– Szabály? Miről beszél?

– Ha valaki békén hagy, azt én is békén hagyom.

– És ha nem hagyja békén?

– Akkor én se őt.

– Ugye tudja, hogy az, hogy idehozzák, Fletcher ötlete volt? Én nem tudtam, mire készül. Csak próbáltam menteni a maga életét. Azt hittem, hogy ki fog gyulladni a roncs, amibe beszorult.

– És ez a Kane hol van? Meg a többiek, akiknek közük van ehhez az egészhez?

– Nem fogja elengedni ezt, ugye?

– Látom, kezdi kapiskálni.

– Oké. Adjon egy percet! Gondolkoznom kell. – Vidic valami távoli, képzeletbeli horizontra szegezte a tekintetét, és pár másodpercig ide-oda villant a szeme, mint amikor egy sakkozó a következő lépését tervezgeti. Aztán ismét Reacher arcába nézett, és azt mondta: – Jöjjön velem! Van egy ötletem.

5. fejezet

Reacher arra számított, hogy az ajtó, amelyen Vidic átsietett, valami rejtett hátsó kijárat felé fog vezetni, de csak egy újabb helyiségbe jutottak. Szűkös volt, nem sokkal nagyobb, mint egy tágasabb gardrób. A levegő áporodott volt odabent. Olcsó arcszesz és másodkézből szerzett szivar leheletnyi illatának keveréke nehezedett a helyiségre. Az ablakon lehúzták a redőnyt, úgyhogy nem volt más fény, csak egy számítógép-monitor derengése, amely egy ütött-kopott fémasztalon állt a fal mellett. Reacher úgy látta, a monitor nagyobb az átlagosnál, akkora, mint egy szerényebb tévé. A kép kisebb kockákra volt felosztva, három sorban, egy sorban négy. Mindegyik képkockán a ház egy-egy részletét lehetett látni, kilenc benti, három kinti kamera képét. Semmi sem mozdult egyik képen sem. Emberek sehol. Senki, akit nyakon lehetne csípni és kifaggatni. Reacher némi csalódottságot érzett.

Vidic lehajolt, és valamit babrált a számítógép egerével, mire a monitoron átrendeződtek a képkockák. Tíz eltűnt. A megmaradt kettő nagyobb méretűre váltott, így kitöltötték a képernyőt. Mindkettő kinti kamera képét mutatta. A bal oldali képen egy fehér Jeep állt egy ívelten kanyarodó, kaviccsal felszórt behajtón, amelyet magas bokrok szegélyeztek, nagy, halványzöld levelekkel. A jobb oldali kép egy franciakertet mutatott. Reacher azt feltételezte, valamikor kifogástalanul szép lehetett, de az elhanyagolt növényzet mára teljesen elburjánzott.

Vidic az asztal mellett álló irodai szék felé intett. A szék egyik karfája hiányzott, a hálós ülőrésze laza volt, és megereszkedett.

– Nem akar leülni?

Reacher megrázta a fejét.

– Okos döntés. – Vidic mereven a monitorra szegezte a tekintetét. – Szóval igaza volt. A saját irhámat próbálom menteni. Nem engedhetem, hogy maga Fletcher vagy Kane közelébe menjen. Túl nagy a kockázat. Ha valahogy megtudják, hogy segítettem magának, én halott vagyok. De van még valami, amit tudnia kell. – Vidic suttogásra váltott: – Én el fogok tűnni innen. Hamarosan.

– És ez engem miért érdekelne?

– Mert ha eltűntem, már nem fog számítani, mit mond Fletchernek. Nem számít, ő milyen következtetésekre jut. Ajánlok egy egyezséget: húzza meg magát huszonnégy vagy maximum negyvennyolc óráig. Aztán tálcán átnyújtom magának Fletchert és Kane-t, egy szem koktélcseresznyével díszítve. Épp egy melót terveznek. Nagyot. Nem messze innen. Most, hogy már tudjuk, hogy az FBI-osok itt lihegnek a nyakunkon, fel fogják gyorsítani a dolgot. Kiderítem, hogy mikorra tervezik. Maga rajtakaphatja és elintézheti őket. Elveheti a zsákmányukat. Vagy nem. Ha úgy gondolja, kihívhatja a zsarukat, vagy idevezetheti a szövetségieket. Amit csak akar. Engem már nem fog érdekelni, mert addigra olajra lépek. Semmit sem tudnak majd hozzám visszavezetni.

Reacher lassan bólogatott, mintha egy összetett problémát vizsgálgatna minden elképzelhető szemszögből.

– Szóval nekem ez egy-két nap késlekedésbe kerülne, de cserébe megkapom Fletchert. Maga pedig lelép.

– Lelépek, és talán még valami…

– Micsoda?

– Fletchernél rengeteg pénz van, tudom, hol tartja. Azt gondoltam, semmit nem tudok tenni ez ügyben. Sehogy se tudom rátenni a kezem, mielőtt eltűnnék. Egyedül semmiképp. De ketten együtt megszerezhetnénk.

– És hol van?

– Nem messze innen. El tudom vinni magát oda. Utána pedig elfurikázom kocsival, ahová csak akarja. Mármint észszerű határokon belül.

– És hogy szereznénk meg?

– A pénz egy páncélszekrényben van. Egy… az most mindegy, hogy milyen modell. A lényeg az, hogy lehetetlen feltörni a zárját. Nagyjából lehetetlen. Talán három ember van a világon, aki meg tudná tenni, de egyikünk se tartozik bele ebbe a háromba. Az ajtaja, a teteje, az oldala is túl erős és túl vastag, nem lehet megfúrni, átvágni vagy lyukat robbantani bele. De van egy gyenge pontja: a hátsó fala. Ott vékonyabb. Elég vékony, hogy egy irányított töltettel sebezhető legyen. Gondolom, a gyártók így akartak kicsit könnyíteni a súlyán. Vagy így akartak spórolni, nem tudom. Úgy gondolták, megúszhatják, mert a széfet úgyis a falhoz meg a padlóhoz erősítik. Senki sem férhet hozzá a hátsó oldalához.

– De…?

– Ez a páncélszekrény nincs rögzítve. Fletcher olcsón vette valahol, és csak úgy odalökte a fal mellé. Nem tudom elmozdítani, próbáltam. Túl nehéz. De Kane-nek sikerült. Ő tolta oda a helyére. És ha Kane meg tudja mozdítani, akkor maga is, nem gondolja?

Reacher a csuklójára pillantott. Megpróbálta megtornáztatni. Fájdalom hasított a karjába, végignyilallt az ujjain.

– Mennyi van benne?

– Kétmillió-kétszázezer.

– Hogy osztoznánk meg rajta?

– Hetven-harminc.

– Az én javamra?

– Ügyes próbálkozás.

Reacher nem felelt semmit.

– Legyen hatvan-negyven. Nekem hatvan.

Reacher erre sem felelt.

– Oké, legyen fele-fele. Erre mit mond?

– Normális esetben azt mondanám, hogy maga tiszta őrült.

Vidic széttárta a karját.

– Úgy néz ez ki, mint egy normális helyzet?

– És mi lenne a terve?

– Elviszem magát egy biztonságos helyre, ahol meghúzhatja magát, és ahol senki nem fogja meglátni. Bevonok egy pasast, akit ismerek, egy orvost, akiben megbízhat. Ő gondjaiba veszi a csuklóját. Viszek magának ennivalót, könyveket, magazinokat, filmeket, amit csak akar, hogy el tudja ütni valamivel az időt, amíg léphetünk.

– Működhet. De továbbra is szeretnék tudni mindent Fletcherről, és arról, hogy miféle akcióban van benne.

– Mindent elmondok, az elejétől a végéig. De nem itt, rendben? – Vidic a monitorra bökött. – Már így is túlfeszítettük a húrt. A zsaruk bármikor megjelenhetnek.

Reacher bólintott, és tett egy lépést az ajtó felé, de Vidic nem követte rögtön. Lehajolt, fogta az egeret, és megint kattintgatott. A monitoron visszaállt az eredeti tizenkét képkocka. Vidic kiválasztotta a behajtót mutató képet, aztán a gép jelszót kért. Vidic lenyomott pár billentyűt – négy betű, nyolc szám, aztán megint négy betű –, és a monitoron megjelentek apró képkockák ugyanerről a helyről, mindegyik dátummal és időponttal ellátva. Vidic kiválasztotta a legutóbbit, megint csinált valamit az egérrel, mire megjelent egy kis kukát ábrázoló ikon. Még egyet kattintott, és a kis kép eltűnt.

– Az emberek azt szokták mondani, a történelmet nem lehet eltörölni. – Vidic elfordult, és mosoly villant fel az arcán. – Ez talán igaz lehetett régen, amikor még nem voltak számítógépek.

Elővette a telefonját, és pár pillanatig nyomogatta. Reacher még mindig nem tudott eléggé fókuszálni, hogy kivegye, mit csinál. Vidic látta, hogy leskelődik, és azt mondta:

– Ne aggódjon! Csak küldök egy üzenetet az orvosnak. – Aztán a monitor tetejére vitte a kurzort, és megjelent egy sor opció. Kiválasztotta a „privát mód” beállítást és a tizenöt perces időtartamot. – Most már olyan, mintha itt se lettem volna. Kisétálhatunk együtt úgy, hogy nem látnak meg.

– Na és a konyha? – kérdezte Reacher. – Meg az előcsarnok? Ott is vannak kamerák, nem?

– Igen, de a benti kamerák felvételeit csak akkor rögzítik, ha a rendszer élesítve van, és ezt csak akkor csinálják, ha nincs itt senki. A kinti kamerák folyamatosan működnek, hátha valaki idejön szaglászni. Hacsak le nem állítják őket, ahogy most tettem, pár percre. Úgyhogy ne aggódjon! Nyugodtan távozhatunk, és nem lesz semmi nyoma.

Miután kiléptek, Vidic bezárta a súlyos bejárati ajtót, és odakísérte Reachert a Jeephez. A kocsihátsó reflektorait drótháló védte, az elején széles, krómozott lökhárító húzódott végig. Az autó fehéren csillogott-villogott, de a motorháztetőt matt fekete festés borította. Reacher látott már ilyen járműveket a sivatagban. Azért festették ilyenre őket, hogy a napfény ne verődjön vissza a fényes felületről, és ne vakítsa el a sofőrt. Nem volt ugyan szakértő ebben a kérdésben, de az abroncsokból ítélve arra tippelt, hogy a Jeep soha nem járt még egy parkolónál nehezebb terepen. Magában vállat vont. Soha nem fogja megérteni az autósokat.

Vidic gyorsan hajtott, de azért megfelelő kontroll alatt tartotta a járművet. Az út kanyargós volt, az aszfalt egyenetlen. Mindkét oldalon fák sorakoztak. Magasra nőttek és jó sűrűn álltak, csak néhány águk volt olyan alacsony, hogy a földről is el lehetett érni. Az igazi élet feljebb zajlott, ahol a leveleknek versengeniük kellett a napfényért. A Jeepben alacsonyra volt állítva a szellőzés, a sztereóberendezésből akusztikus rockzene szólt, kellemetlenül hangosan, míg Vidic le nem kapcsolta.

– A házat, ahol voltunk, a hetvenes években építtette egy Arthur Grumann nevű ember. Ingatlanfejlesztő volt, Manhattanből. Gondolom, akkoriban elég nagy volt a bűnözés New Yorkban, úgyhogy könnyű volt idecsábítani a gazdagokat az Ozark-hegységbe, ahol minden biztonságos, és gyönyörű a környezet. Fél tucat ilyen nagy házat építtetett, mind egymástól pár kilométer távolságban állnak. Eleinte minden jól is ment. De hosszú távon nem vált be ez az ötlet. A kétezres évek elejére az emberek már alig tudták eladni ezeket a házakat. Mi is aprópénzért kaptuk meg a miénket 2009-ben, a nagy krach után. Átalakítottuk stúdióvá.

– Maguk zenészek?

– Festők vagyunk. Négyen kezdték közülünk: Paris, Bowery, O’Connell és Gibson. Én később csatlakoztam. Paris remekül ért a számítógépekhez, úgyhogy ő intézte a beérkező fizetségeket, ilyesmit. O’Connell kezelte a logisztikát. A festményeket nem könnyű szállítani. Speciális ládák kellenek, meg ilyesmik. Eleinte csak másolatokat készítettek, törvényesen. Főleg gyűjtőknek. Olyanoknak, akiknek nem akarták otthagyni a falaikon valódi képeket, amíg elmennek vakációra, vagy amíg kisgyerekes rokonok jönnek látogatóba. De idővel ez lassan átalakult. Csináltak egy hamisítványt egy galériatulajdonosnak, akivel megismerkedtek. Aztán még egyet-kettőt. Aztán még többet, míg végül már csak ezzel foglalkoztak.

– Annyira, hogy a szövetségiek is ráálltak az ügyre?

– Nem, egyáltalán nem. Diszkréten intézték. És vigyáztak, hogy kinek adják el. Nem lett senkiből sem áldozat. A vásárlók maguk is szélhámosok voltak. A problémák akkor kezdődtek, amikor Fletcher is csatlakozott a csapathoz. Kapcsolatokat keresett a művészvilágban, de nem azért, hogy eladhasson nekik, hanem hogy lophasson tőlük. Agresszív volt. Egészen új irányba lökött minket. Belekeveredtünk vitás ügyekbe. Erőszakba. O’Connellt megölték. Egy idősebb embert is. Egy visszavonult zsarut, aki biztonsági őrként dolgozott egy helyen, ahová betörtek. Ekkor hozta ide Kane-t, izomembernek. Most Bowery eltűnt, Gibsonról pedig kiderült, hogy FBI-ügynök volt. Óriási fiaskó lett az egész. Ez már nem az a csapat, amihez csatlakoztam. A közelében sincs. Már biztosan érti, miért akarok kiszállni.

– És maga mikor csatlakozott?

– Tulajdonképpen O’Connell helyére jöttem. Tehát nagyjából ugyanakkor, amikor Kane is csatlakozott. Csak épp én nem vagyok teljesen őrült, és nem vagyok a lekötelezettje Fletchernek. Láthatja, hogy miért akarok lelépni. Már nem biztonságos.

– Biztos benne, hogy Gibson FBI-ügynök volt? Általában nem szokták reklámozni magukat.

– Biztos vagyok benne.

– Hogyhogy?

– Véletlen szerencse volt, hogy rájöttem. Hetente egy nap mindig elment valahová pár órára. Eleinte nem sokat gondolkoztam rajta, de amikor Bowery eltűnt, nem is tudom… gyanakodni kezdtem. Úgyhogy amikor ma megláttam, hogy Gibson el akar osonni, követtem. Egy motelbe ment, nem messze az autópálya egyik lehajtójától. Elég nagy hely, van ott egy benzinkút és egy bisztró is. Láttam, hogy bemegy az egyik motelszobába. Bekopogtatott, valami fura ritmusban, aztán bement. Annyit láttam, hogy egy nő várja bent. Először megkönnyebbültem. Gondoltam, csak egy prostival találkozik. De aztán közelebb osontam, és hallgatóztam az ajtónál. Kicsit sunyi dolognak éreztem, de meg kellett bizonyosodnom róla, hogy mi folyik ott. És akkor hallottam, amit a nő mondott…

– Mit mondott?

– „Albatrosz.”

– Mármint a madár?

– Igen, albatrosz.

– És ez miért olyan nagy dolog?

– Mert így szólította. Nem Gibsonnak. Nyilvánvaló, hogy ez valami fedőnév. És ki használ fedőnevet? A beépített ügynökök. Így működnek.

– Biztos ebben?

– Száz százalékig. Ezt mindenki tudja.

– Ha maga mondja… És én hogy kerültem Albatrosz ügynök kocsijába?

– Felajánlotta, hogy elviszi magát.

– Miért tette volna?

– Gondolom, köszönetképpen.

– Köszönetképpen? Miért?

– Két huligán megpróbálta ellopni a Lincolnját. Maga megakadályozta. Az egyiket kiütötte. Gibson épp kijött a motelszobából, és látta, mi történt. Ajánlott magának pénzt. És úgy láttam, maga visszautasította, és inkább megkérte, hogy vigye el.

– Honnan tudja mindezt?

– Figyeltem a bisztróból. Ott vártam, hogy Gibson távozzon. Maga félórával korábban érkezett. Hallottam, amikor a pincérnővel beszélgetett.

– És mit rendeltem?

– Hamburgert. Egy pitét. Feketekávét. Háromszor kért újratöltést.

Reacher megvonta a vállát. Semmire nem emlékezett, de ez nagyjából rá vallott.

– Szóval utána elhajtottunk Gibsonnal. És maga mit csinált?

– Vártam, hogy lássam, Gibson összekötője mit fog tenni.

– És?

– A nő pár percig még bent volt a szobában. Talán adott időt neki, hogy eltűnhessen, és senki ne lássa őket együtt. Talán kitakarította a szobát, hogy ne hagyjanak maguk után semmi nyomot. Vagy elküldött valami jelentést. Nem tudom biztosan. Lehet, hogy mindhárom okból maradt még.

– És azután?

– Kijött. Ellenőrizte, hogy bezárta-e maga után az ajtót, aztán a kocsijához sétált. Ő is elhajtott.

– Nem jelentkezett ki? Nem adta le a szoba kulcsát?

Vidic megrázta a fejét.

– Nem, csak távozott.

– Milyen öltözéket viselt?

– Laza sportos: farmer, fehér blúz, blézer, lapos sarkú cipő. Nyaklánc volt rajta, fülbevaló nem.

– A haja?

– Szőke, vállig érő, lófarokban összefogva.

– A kora?

Vidic vállat vont.

– Talán harmincas.

– Volt nála valami?

– Egy táska. Elég nagy, hogy fegyver is elférhessen benne. És egy aktatáska, fekete, bőr, vékony.

– Milyen kocsival volt?

– Charger. Halványkék, alapfelszereltségű. De volt rajta két extra antenna. A parkoló túlsó végében állt, jó távol a szobától.

– És maga mit csinált, miután a nő távozott?

– Én is beszálltam a kocsimba, és visszaindultam a házhoz. Gibson elég lassan vezet, én nem. Jól beletapostam a gázba, azt reméltem, előtte érhetek vissza mindazzal, amit megtudtam. De a lehető legrosszabb helyen értem utol. Egy hajtűkanyarnál, ami nagyon nehezen bevehető. Gondolom, ráijesztettem, és elveszítette az uralmát a kocsi felett. Ha őszinte akarok lenni, az én hibámból történt a baleset. Aztán megálltam, és próbáltam segíteni. Hiába, Gibson már halott volt. De legalább magát sikerült élve kihúzni a roncsból. Ez is valami, nem?

6. fejezet

Vidic továbbhajtott észak felé, míg el nem érkeztek egy sor éles hajtűkanyarhoz. Itt egy kicsit visszavett a sebességből. Az útpadka kiszélesedett, ahogy közeledtek a második kanyarhoz, és Reacher megpillantott egy sor keréknyomot kígyózni a halványszürke aszfalton. A guminyomok sötétnek és frissnek látszottak, egy félig eltört fához vezettek az út szélén, és egy a biztonsági korlátból kitört szakaszhoz.

– Ezen a helyen történt a baleset? – szólalt meg Reacher.

Vidic rápillantott.

– Felismeri?

– Nem. Csak összeraktam a dolgokat. Álljon meg! Szeretnék körülnézni.

– Ez nem túl jó ötlet. A rendőrség…

– Álljon meg!

Reacher hangja nem tűrt ellentmondást. Vidic engedelmeskedett.

Reacher kiszállt a Jeepből, és közelebb ment ahhoz a helyhez, ahol a keréknyomok kezdődtek. Különös formájuk volt. A nyomok párban indultak, egyenesen, párhuzamosan haladtak, aztán kétfelé váltak. Az egyik egy hurokban jobbra kanyarodott, egészen ki az út széléig, aztán visszafordult, és újból csatlakozott az egyenesen vezető nyomvonalhoz. De csak egy rövid szakaszra, talán harminc centin keresztül. Aztán a nyomok balra íveltek, és átlépték a választóvonalat. Végül majdnem a kanyar csúcsánál a nyomok eltűntek. Az összes. A mintázat arra a furcsa szimbólumra emlékeztette Reachert, amit pár évvel korábban egy híres rocksztár kezdett el használni a neve helyett.

– Jöjjön! – Vidic megjelent Reacher oldalánál. – Menjünk le az útról! Nem biztonságos. Fogalma sincs, hogy vezetnek errefelé az emberek. – Megfogta Reacher karját, és megpróbálta az út széle felé húzni.

– Az autó felborult? – intett Reacher arra a helyre, ahol a keréknyomok véget értek.

– Igen. – Vidic még erősebben húzta. – A kocsi fara kicsúszott a kanyarban, Gibsonnak majdnem sikerült visszafordítani, de túlkompenzálta, és az ellenkező irányba lendült. Ha nem megy olyan nagy sebességgel, akkor lehet, hogy csak lecsúszott volna az útról, és nem találja el a fát.

– Azt mondta, egy Lincoln volt?

– Igen, egy Navigator. Aránylag új. Nem hinném, hogy bármi baja volt.

– Városi terepjáró?

– Igen, jó magas. Valószínűleg felülre esik a súlypontja. Gondolom, ez is hozzájárult ahhoz, hogy felborult.

– Négykerék-meghajtású volt?

Vidic megvonta a vállát.

– Talán. Vagy összkerék-meghajtású, ahogy tetszik. Vagy csak hátsó. Nem tudom. Én csak a Jeepet ismerem.

– És milyen színű volt?

– Fekete. Miért? Mit számít ez?

– Csak próbálom átlátni a teljes képet. Hátha valami beindítja a memóriámat. – Reacher abban reménykedett, hogy a látvány vagy a szag, vagy mindössze az, ha ott van a baleset helyszínén, felidéz benne valamit, de semmi sem tört fel az emlékeiből. Olyan érzés volt, mintha kinyitna egy ajtót, és benézne egy koromsötét szobába. Érezte, hogy rejtőzik ott valami, de sejtelme sem volt, hogy mi lehet az.

Vidic nem felelt semmit.

– Most hol van a Lincoln? – kérdezte Reacher. – Elvontatták?

– Nem. – Vidic a törött védőkorlátra mutatott. – Még mindig odalent lesz.

Reacher odasétált és lenézett, de nem sokat látott. Az egész vízmosást mély árnyak borították.

Vidic is odalépett mellé, és újból megrántotta Reacher karját.

– Nem kéne itt időznünk. Ha a rendőrség ránk talál…

– A szakadék mélyéről rángatott fel engem? – kérdezte Reacher.

Vidic megrázta a fejét.

– A Lincoln itt kötött ki, az útpadkán, a kerekeire fordulva. Fletcher mondta, hogy lökjük le, miután megmentettük magát, és kihúztuk Gibson holttestét. Szerintem azt remélte, hogy ki fog gyulladni a roncs.

– Maga hívta ide?

– Kénytelen voltam.

– Akkor hívta fel, amikor megtudta a dolgot Gibsonról? Az út menti motelből?

Vidic egy pillanatig hallgatott.

– Azt gondolja, Fletcher valamiféle csapdát állított? Ő kényszerítette le az útról Gibsont?

– Miért, ő volt?

– Nem. Baleset történt. Ahogy elmondtam.

– Biztos benne?

– Teljes mértékben. Csak az lehetett. Fletchert csak a baleset után hívtam ide.

– Gibson akkor már halott volt.

– Úgy van.

– Szóval ekkor mondta el Fletchernek, hogy Gibson szövetségi ügynök volt?

– Jaj, dehogy! Egy szót sem szóltam róla.

– Miért nem? Ez nem olyan dolog, amiről az ember főnöke tudni akarna?

– Akarni akarná, persze. De nem mondtam el neki. Még ha akartam volna, akkor se mondhattam volna telefonon. Fletcher paranoiás volt, hogy lehallgatják a telefonját. Mindannyiunknak megtiltotta, hogy bármilyen kényes témát telefonon tárgyaljunk meg. Vezetékesen sem. Ezt halálosan komolyan vette. Leharapta volna a fejemet, ha megpróbálom. Úgyhogy meg kellett várnom, amíg személyesen beszélünk. De eleve az ő szuperagresszív, túlzó baromságai miatt történt, hogy a szövetségiek egyáltalán szaglászni kezdtek körülöttünk. Az hozta a nyakunkra őket, hogy O’Connell meghalt. Vagy az a nyugdíjas zsaru. És Fletcher hibája volt, hogy ők elpatkoltak. Úgyhogy a francba vele! Ahogy már mondtam, én kiszállok az egészből. Fletcher csak hadd kockáztasson, meg Kane is. Én végeztem.