HÁRY PÁL

VILÁGKÖZEPI ÉLMÉNYEIM

A GÖNYŰI GYERMEKKORTÓL A DUNAI MENEKÜLÉSÜNKIG

Személyes Történelem

Budapest, 2023

TARTALOMJEGYZÉK

Korai esztendeim Gönyűn

A Háry család a gönyűi kántortanítói házban

Életem első menekülése Gönyűről Pérre

Első iskolás éveim

Élet Gönyűn, a Duna partján

A második világháború évei

Németországba menekülésünk kezdete – 1944. december

Utazásunk Ybbs an der Donau város felé

Életünk az MFTR I. hajón

Átköltözés a Szent Gellért gőzhajóra – 1945

Találkozásaim amerikai katonákkal

A Deák Ferencz személyhajó fedélzetén – 1945. szeptember

Átkelés a vízi erőmű duzzasztóján

Schaldingi élményeink

A menekült gyermekek kalandjai Schaldingban

A Deák Ferencz személyhajó a passaui téli kikötőben – 1945

„Ötcsillagos” kabinotthonunk

Készülődés 1945 karácsonyára Felejthetetlen szentestém

Tavasz a telelőn – 1946

Az ilzi magyar menekülttáborban – 1946 májusa

Búcsú Németországtól és Passautól – 1946 ősze

Hazatelepülés. Utazásunk Magyarország felé

Újra itthon, Gönyűn – 1946 novembere

Életünk a Kossuth Lajos utcai otthonunkban

Családunk a Márffy-villában

Dr. Márffy Ede gazdasága Gönyű községben

Nyitott tehervagonos menekülésem Nyugatra – 1956 októbere

Zárógondolatok

Családi képgyűjtemény Háry és Müller őseim, valamint szülőfalum és szüleim emlékére

KORAI ESZTENDEIM GÖNYŰN

Gyermekkorom kezdeti éveit 1935-től 1944 végéig – kilencéves koromig – Gönyű[1] községben éltem át. Annak ellenére, hogy háború volt – vagy éppen ezért –, felejthetetlen boldog emlékek kötnek a mai napig szülőfalumhoz. Emiatt nevezem ma is a „világ közepének”.

1935. január 23-án, Gönyűn, az öreg kántortanítóház hálószobájában – ahol az ágy melletti vaskályha ontotta a meleget –, a két egymás mellett álló hitvesi ágy egyikében dr. Kollárszky Miklós helyi orvos segítségével megszülettem.

Szerda volt. Édesapám – édesanyám nagy örömére – az iskolából boldogan jött haza megtekinteni az újszülöttet. Akkor még nem tudhatták, hogy később sok aggodalmat fogok okozni nekik. Édesapám ezután a folyamőrségre sietett, hogy megvigye a jó hírt a folyamőrség parancsnokának, anyám öccsének, vitéz Varga Lajosnak, aki nagyanyánkkal együtt a folyamőrségen lakott. Nagyanyánk vigyázott ekkor testvéreimre, Jolira (1928) és Öcsire (1932). Apánk boldogan közölte velük, hogy kisfiú testvérük született.

Hálát adok a jó Istennek, hogy drága jó szülőket adott számomra. Nagyon köszönöm, hogy Gönyűn születhettem, és ott élhettem a világ legjobb gyermekkorát egészen kilencéves koromig. Ezért nevezem szülőhelyemet a „világ közepének”. Testvéreimmel, Jolival és Dezsővel – becenevén Öcsivel – és kis barátaimmal együtt 1944 végéig élveztük falunkban a jó Isten ajándékát, a felhőtlen gyermekkort.

Drága jó szüleim, Háry Dezső kántortanító és felesége, valamint gyermekeik: Háry Jolán (Jolly), Háry Pál, ifj. Háry Dezső (Öcsi) (1936)
Forrás: családi archívum

[1]  Gönyű község Győr-Moson-Sopron megyében, a Duna mellett, Győrtől 16 kilométerre, keletre helyezkedik el. A második világháború előtt jelentős kikötőtelepülés volt.

A HÁRY CSALÁD A GÖNYŰI KÁNTORTANÍTÓI HÁZBAN

Bár csak négyéves koromig éltem a tanítóházban – ahogy mi neveztük, a „Régi házban” –, most is világosan emlékszem rá. A hosszú épületet alacsony mennyezettel, de tágas padlós szobákkal és kirakott köves konyhával építették. A ház mellett az udvarban állt az úgynevezett régi iskola épülete. A tanítás 1929-től már az újonnan épült iskolában folyt.

A kántortanítói lakás, valamint a régi iskola és környéke
Forrás: Ifj. Háry Dezső rajza (2013)

„A régi iskola a későbbi Tímár-ház helyén működött.[1] Maga az iskolaépület két tanteremből és az udvari lépcsővel ezekhez vezető nyitott folyosóból állt. A folyosó végén valamilyen tároló kamra volt. Az 1-es számmal jelölt utcai tantermet négy ablaknyílással látták el – de nyílászárók nélkül. E terembe minden valamirevaló srác be tudott mászni annál is inkább, mert az épület első traktusára egy körülbelül 12 centiméter vastagságú lábazatot is falaztak. Ennek köszönhetően az utcáról az ablaknyílás alját el lehetett érni. Nyárvíz idején néha egy-egy kiránduló diáktársaság is megszállt ott – szalmán. A régi tantermeket a leventék raktárnak használták.

A 2-es számmal jelölt tantermet lezárható ajtóval és ablakokkal látták el. Padlózata hajópalló volt. Ezt a helyiséget sokféle célra használták: óvoda, leventeotthon, közösségi hely, labdarúgó szertár és öltöző feladatát is betöltötte. Itt volt Gönyűn akkor az egyetlen asztalitenisz-asztal is. Apánk bosszúságára a kútnál hűtötték le magukat a heves labdarúgó mérkőzések után a vendégcsapatok tagjai – sajnos ugyanabból a vödörből, amivel mi az ivóvizünket merítettük.

A hosszú lakóház eredetileg két tanítólakásból állt, amit 3-as, illetve 4-es szám jelez. Az utcafrontra néző nagyobb, háromszobás lakásban a korábbi főtanító, Hóner Ferenc lakott családjával. A Háry-család harmadik gyermekük születése után már mind a két lakást használta. A kerekes kút az egyetlen elem a régi telken, ami még ma is (2013!) eredeti helyén megtalálható.

A lakóházat egy mindkét oldalára lejtő nyeregtető, ill. palafedés védte az időjárás viszontagságai ellen. A lakóház mellett az utcától a tyúkudvarig betonjárdát készítettek, ez biztosította a sármentes közlekedést a hosszú ház mentén. Mivel a macskaköves út csak 1929-re készült el, a járdának nagy szerepe volt az ott lakók életében.”[2]

Vendégek a „Régi ház” udvarán (1930-as évek vége). Háry Dezsőné lányával, Jolival, Kovács Árpád (hiányos alak), Háry Dezső, Ilka néni, Duci néni. Az első sorban Perényi Ildikó, Perényi Enikő és Varga Modeszto a régi gönyűi kántortanítói ház udvarán
Forrás: családi archívum

Az első szoba két ablaka a főutcára nézett, ez volt az úgynevezett „zöld szalon”. A szalon után az iskola udvarára néző kétablakos ebédlő, ez után pedig a nagy konyha következett, amit mi előszobának használtunk. Csak egy ajtónyitás, és a felcölöpözött hálóban találta magát az ember, ahol én születtem. Ezután a kis konyha és a nappali. A régi ház valóban rozoga állapotban volt, de édesanyám Vargha Dezső pap nagybátyjától örökölt antik bútorai jól illettek a kopott házba, és meg is szépítették azt. Egy születésnap vagy névnap alkalmával, emlékszem, egy vendég megjegyezte apámnak: „Dezső, ha hozzátok jövök, mindig úgy érzem, mintha múziumba mennék.”

Szokás volt az országút felé néző nyitott ablakba kikönyökölni, kíváncsiskodni, különösen, ha kint zajt hallottunk. A mi esetünkben például hangos csengőrázás miatt tártuk ki a szalon ablakait. Pont előttünk rázta a Győrszentivánról néha idelátogató Blaskovics cukrász a feje felett réznyeles csengőjét, és hangosan kiabálta: „Fagylajtot, fagylajtot!” Előtte világossárgára festett, kétkerekű fagylalttaliga. A hívogatásra gyerekestül megjelentek a felnőttek. Mielőtt Blaskovics bácsi kimérte volna a kétféle fagylaltot, csengőjét letette maga mellé. Fehér köpenyére vigyázva, a gyerekekhez közel hajolva, kedveskedve szolgálta fel a kért adagokat. Én is mindig szerettem volna egy tölcsérrel.

Egy alkalommal – amikor édesapám meghallotta hangos kérésemet – hozzám fordult: „A pincében a kertünkből származó, lehűtött finom eper sokkal egészségesebb, mint a poros úton ideszállított fagylalt.” S bár én továbbra is követelőztem, mindhiába! Az apai döntés megtörtént, nem kaptam fagylaltot. Akkor fájt, de később segített abban, hogy megértsem, az életben nem az ember vágyai szerint történnek a dolgok.

A ház végén volt a mosókonyha, beépített, fehérre meszelt katlannal. Az iskolaudvar biztonságát a „régi ház” és a régi iskolaépület közti, éjjelre riglivel zárható ajtó, két boltíves fekete kapu és deszkakerítés biztosította.

A régi iskola alatt az agyagos földben barlangszerűen kivájt, kiváló hőmérsékletű pince volt. Az udvar közepén a korábban említett kerekes kút, mellette cement kútgyűrű, melyet nyár kezdetétől fürdésre is lehetett használni.

A Háry család és vendégeik a régi gönyűi kántortanítóház kertjében (1935). Első sor balról jobbra: Perényi Ildikó és Perényi Enikő, Háry Jolán. Hátul balról jobbra: dr. Perényi Ernőné, Kovács Árpád, Kovács Árpádné Müller Alojzia, Háry Dezsőné, Háry Dezső, ifj. Háry Dezső (Öcsi), vitéz Varga Lajos és fia, Modeszto a gönyűi kántortanítóház kertjében
Forrás: családi archívum

A baromfiudvar előtt két diófa magasodott, ősszel a három őszibarackfa a világ legízletesebb gyümölcsét ontotta.

Balra vállig érő málnás, jobbra piros bogyóterméssel díszlő epersorok. A kert közepén egyenes út, két oldalán ribizli- és egresbokrok, félúton egy hatalmas meggyfa. A kert végén két „sültalmafa”, több helyen cseresznye és szilvafák.

Az épületek mögött nagy, téglalap alakú veteményeskert következett. A veteményeskert ellátta a háztartást friss terményekkel. Az egész kertet átölelő szőlőtőkesor mintha védelmet nyújtott volna a kis gazdaság számára. Ez egyébként a háztulajdonosé volt.

Szemben, a bazaltköves főút másik oldalán Regensburger János trafikja állt. A tulajdonos az első világháborúban elveszítette a fél karját. A hadirokkantsegélyből nyitott dohányárudát. Két idősebb lánya és tőlem pár évvel idősebb fia, Regensburger Jancsi, Öcsi – kit mi csak „Répának” neveztünk –, kedves barátaim voltak.

Nyári vakáció idején gyakran játszottunk. A nyolcéves Otoltics Edus, Répa, Szívós Géza, Szívós Karcsi, a hatéves Háry Öcsi és (ha bevettek mint négyévest) én a régi iskola udvarán gyakran bújócskáztunk.

[1]  Gönyű, Kossuth Lajos u. 93. szám helyén (2013).

[2]  Háry Dezső. In Jeles pedagógusok Győr-Moson-Sopron megyében. Hűséggel a katedrán. Győr, „Emelj fel emlék!” Alapítvány, 2014. 127–142.

ÉLETEM ELSŐ MENEKÜLÉSE GÖNYŰRŐL PÉRRE

Első menekülésem hároméves koromban történt. Az 1919. évi trianoni tragikus döntés szerint a Duna túlsó oldalát Kolozsnéma faluval együtt a csehszlovák államhoz csatolták. 1938-ban a kiéleződött politikai helyzet egy csehek és magyarok közti konfliktust eredményezett. Mivel a házunk közel volt a Dunához, és a cseh lövedékek a házunkat is veszélyeztették, a család biztonsága miatt édesapám úgy döntött, hogy egy, a Dunától távolabbi településre költöztet minket. A családi legenda szerint felfogadott két lovas kocsit, hogy édesanyánkat, a gyerekeket és a nálunk szolgáló gyereklányt Pér faluba vigyék. Másnap délután az én fehér gyerekágyamat velem együtt a második kocsira pakolták fel. Édesapám ellátta a családot jó tanácsaival, majd a kocsisok ostorukkal a lovakat kissé megbiztatva elindultak a körülbelül huszonöt kilométerre lévő, Győrhöz közeli Pér felé. A lovak patájától és a rázós szekér zajától kissé hangos lett a bazaltkővel kirakott gönyűi főutca. Ezzel elkezdődött életem első menekülése.

Győr után kezdett esteledni. A kényelmes kiságyban jóízűen aludtam. Éjféltájt valaki felkeltett. Mutatóujját követtem, s a koromsötét éjszakában a kivilágított pannonhalmi apátság tűnt fel előttem.

Reggel értünk Pérre, és behajtottunk a kibérelt parasztház gémeskutas udvarába. A két nagy ágyat és az én kis ágyamat a csomagokkal együtt a ház egyik földes szobájában rakták le. A konyha közös volt a kedves háztulajdonos családdal. A sok baromfi közt az udvaron kiválóan lehetett testvéremmel, Öcsivel és a család gyermekeivel mezítláb szaladgálni, játszani.

Nővéremet, Jolikánkat egy nap viszont elérte a Gönyű utáni honvágy. Rábeszélte Mariskát, a szolgálólányt, hogy menjenek haza kerékpárral Gönyűre. Nagy egyetértésben el is indultak. Mariska a nagy biciklire ült, Joli pedig a maga tíz évével a folyton hajtós kis biciklire pattant, így kerekeztek Gönyű felé. Amikor késő délután a két kihevült biciklista váratlanul megjelent apánk előtt, az először alig tudott szóhoz jutni, megdorgálta a jövevényeket, és családfői tekintélyével a továbbiakra nézve intézkedett. Ahogy aztán a cseh és magyar szomszédok közti ellentétek elmúltak, rövidesen mi is követtük a két szökevényt.

Hazaérve rossz hír fogadott bennünket. Az öreg vályogtéglából épített kántortanítóház ablakai alatt a fal leomlott. A hálószoba mennyezetét alá kellett támasztani. A falak gyenge teherbírása miatt a ház lakhatatlanná vált. Az általunk kedvelt „Régi házból” rövidesen ki kellett költözni. A hozzá tartozó gazdag veteményeskertet továbbra is mi gondoztuk. Az volt az elképzelés, hogy míg el nem készül az új kántortanítóház, addig az egyház lakást bérel számunkra.

Ezért az új Csendőrlaktanya utcai (később Petőfi Sándor utca) Zerelik-féle[1] házba költöztünk. Ez egészséges, nagy ház volt minden szükséges helyiséggel, csak a fürdőszoba felszerelése hiányzott. A fehérre meszelt szobák csak úgy sugározták a tisztaságot. Sajnos fényképen nem örökítettük meg. A házhoz gazdasági épületek is tartoztak: istálló és disznóól, valamint a tyúkóllal összekötött fáskamra. Ennek tetejéről időnként ejtőernyős játékot játszottunk – esernyővel.

A háború alatt elrendelték, hogy egy esetleges légitámadás esetére a lakók rendelkezésére álló bunkert kell építeni. A tulajdonostól engedélyt kaptunk, hogy a homokos talajú szőlőskertbe ajtóval és zárral ellátott óvóhelyet építsünk. Hála Istennek ritkán kellett igénybe venni, de édesanyám egy alkalommal más célra is felhasználta.

Másodéves tanítóképzős lánya helytelen viselkedése miatt úgy döntött, hogy alkalmat ad Jolikának egy kis elmélkedésre, ezért fegyelmezésül egy időre bezárta a bunkerbe. Hogy nővérkémnek mennyi ideje volt elmélkedni a sötét óvóhelyen, arra már nem emlékszem. De a szabadulása után nagyon fel volt háborodva, és bizonyára olvasmányélményei hatására elhatározta, hogy világgá megy. Engem is rábeszélt, hogy tartsak vele. Mindig is kalandvágyó gyerek voltam, tehát ráálltam. Azt ígérte, hogy az első uradalom vagy kastély megtalálásakor ő majd felajánlja szolgálatát mint házitanítónő. Azt nem gondoltam végig, hogy vajon engem, a nyolcéves gyereket milyen munkára tudnak majd alkalmazni. Gyorsan felkészültünk a romantikusnak ígérkező útra. Jolika egy kis élelemmel ellátott tarisznyát akasztott a nyakamra. Amikor ezt édesanyám meglátta, anyai szívére hallgatva az én elemózsiámat még kiegészítette finom kolbásszal, kenyérrel, és jó utat kívánva útra bocsátott bennünket.

Egy ideig nagy egyetértésben gyalogoltunk. A kerek erdőt is elhagytuk, de bizony kastéllyal nem találkoztunk. Ennek ellenére tovább folytattuk utunkat. Amikor a nagyerdő határát átléptük, kezdett esteledni. A baglyok huhogásával együtt az erdő kezdett félelmetessé és sötétté válni. Ezt már egyáltalán nem találtam romantikusnak. Közben Jolinak is inába szállt a bátorsága. A már rég nyugovóra tért énekesmadarak példáját követve hamarosan visszafordultunk a mi kis családi fészkünk felé. Szerencsésen haza is érkeztünk. Édesanyánk reggel úgy üdvözölt bennünket, mintha semmi sem történt volna. Ennek ellenére a kis kalandra ma is sokszor visszaemlékezem.

A gönyűi Vámőrlaktanya (1926). Közismert neve: Kaszárnya (a Bem József utcában 2022-ben is áll)
Forrás: Fortepan / Jáki László

A család Ilka néni halála után Győrött (1935. június 24.). Első sor: Varga Modeszto, Ilonka néni, Perényi Ildikó, Háry Dezsőné, Háry Jolán, mögötte Perényi Enikő. Második sor: dr. Perényi Ernő hadbíró, Kovács Árpádné, Vargha Tibor és felesége, Kovács Árpád és vitéz Varga Lajos nagybácsi (anyai ágon)
Forrás: családi archívum

[1]  A nevet lehet, hogy nem pontosan idézem.

ELSŐ ISKOLÁS ÉVEIM

1941. szeptember elején elérkezett az ideje, hogy az első osztályba lépjek. Kora reggel édesanyám engem is felkészített, és bátyám vezetésével elindultunk a kismisére. Az utcán már több diák ugyanoda igyekezett. Mise után néhány szülő még búcsúzkodott az iskolakezdő gyerekektől, de Öcsi bátyám öntudatosan kitárta előttem az első osztály rézkilincses fehér ajtaját.

A gönyűi új iskola épülete az 1940-es évek elején
Forrás: családi archívum

A tágas terembe lépve a falra szerelt fel- és lehúzható fekete tábla előtt Ica tanító néni[1] állt velem szemben, és az érkezőket az ülőhelyükre irányította. A tanteremben egybeépített, négyüléses padok sorakoztak. Az ablak melletti sor a fiúké, az ajtó melletti a lányoké volt. Amikor a terem tele lett kisgyerekekkel, a tanító néni becsukta a fényes, fehérre festett ajtót, és intett, hogy álljunk fel. Az egész osztály felállt – és mivel mindenki tudta –, közösen elimádkoztuk a miatyánkot. Az iskolai rend ismertetése után rögtön elkezdődött a betűvetéssel való ismerkedés.