A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Ezio Gavazzeni: I cecchini del weekend. L’inchiesta sui safari umani a Sarajevo. PaperFirst, Roma, 2026

Copyright © 2026, PaperFIRST by il Fatto Quotidiano

Published in agreement with Corto Literary and Jr Literary Agency.

Hungarian translation © Hessky Eszter, 2026

Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2026

Minden jog fenntartva

Questo libro è stato tradotto grazie ad un contributo alla traduzione assegnato dal Ministero italiano degli Affari Esteri e della Cooperazione Internazionale.

A könyv megjelenését az olasz Külügyi és Nemzetközi Együttműködési Minisztérium támogatta.

Borítófotó © Peter Northall/Associated Press

Borítóterv Tillai Tamás

Fordította Hessky Eszter

Felelős szerkesztő Schultz Judit

Felelős kiadó Rados Richárd

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978 963 687 478 0

Feleségemnek,
Ornellának

„Azt hallottam, hogy a gyerekek többe kerültek. Értük a dupláját kellett fizetni.

Konkrét összegekről soha nem hallottam. Amikor megkérdeztem egy katonát, aki most is egy nagyon fontos bosznia-hercegovinai szervezet tagja – nem akarok neveket mondani –, azt mondta, hogy mai értéken számolva 100 ezer euró körül lehetett, és azt is hallottam, hogy egy gyerek megöléséért a dupláját kellett fizetni, és te választhattad ki, ki legyen az.

Azt mondta, csak egy dologra kellett figyelni: amikor az anya elmegy vízért, amikor kimegy a házból, akkor a gyerekek kimennek játszani. Kimennek az utcára játszani.”

Nermin Kahriman

Az olvasóhoz

Mielőtt belekezdenénk, szeretném jelezni az olvasónak, hogy a szövegben megváltoztattam néhány érzékeny adatot és szövegrészt.

A személynevek monogrammal szerepelnek, vagy ki vannak takarva feketével, a bizalmas iratok esetében alkalmazott kihagyásnak (omissis) megfelelően. A kitakarások hossza és betűszáma semmilyen összefüggésben nem áll az eredeti monogramokkal és helyszínnevekkel, úgymint utcák, helységek, autópályák stb. nevei. Ennek az óvatosságnak az az oka, hogy a könyv megjelenésének idejében még folyamatban van a milánói ügyészség nyomozása, és bármilyen közvetlen utalás nevekre vagy helyszínekre befolyásolhatná az eljárást.

Oknyomozásom (ami a könyv megjelenésének idején még folyamatban van) eredményeképpen 2025 októberében a milánói ügyészségen megnyitották a 743/2025 R.G.N.R. mod. 44 számú nyomozati aktát. A nyomozást Alessandro Gobbis ügyész vezeti, akinek ezúton is köszönetet mondok, amiért nem akadályozta a könyv megjelenését. Nem volt könnyű, és nem volt magától értetődő.

Ez nem jelenti azt, hogy a kép, ami kirajzolódik majd a könyv lapjain, ne lenne teljes és kimerítő beszámoló a „hétvégi orvlövészekről”, vagyis azokról a gazdag emberekről – akik között olaszok is voltak, sőt most már kimondhatom, hogy elsősorban olaszok voltak –, akik a jugoszláviai polgárháború idején (1991 és 1996 között) jelentős összegeket fizettek azért, hogy büntetlenül lövöldözhessenek a civil lakosságra a Szarajevó melletti dombokról, sőt nem is csak ott, hanem egész Bosznia-Hercegovina területén.

Mielőtt folytatnánk, azt is el kell mondanom, hogy a szövegben használatos „íjászok” és „szarvasok” kifejezések a szakzsargon részét képezik. Előbbiek alatt az ügyfeleket, azaz a vadász-orvlövészeket kell érteni, utóbbiak alatt pedig a zsákmányt. „Szarvasok az íjászoknak” – ez volt a kód, amely annyit jelentett: „van zsákmány az orvlövészek számára”. Ezt adtam a nyomozásom címének is. Ezzel a kifejezéssel jelezték, hogy szabad a pálya: a szervezők ezt használták telefonban és az e-mailekben, ha azt akarták jelezni, hogy a következő hétvégén lehet Bosznia-Hercegovinába menni, tehát el lehet indítani a szervezést és a logisztikai tennivalókat.

Szeretném tisztázni, hogy a „szarvas” és az „íjász” kifejezések nem az én találmányaim, hanem a kód részei. Egy bizonyos „Francia” fedőnevű illetőtől tudtam meg őket, akit az olvasó hamarosan meg fog ismerni. Ő 1992-től 1995-ig kísérőként működött az Olaszországból Bosznia-Hercegovinába tartó orvlövészcsoportok mellett. Részletes és igen értékes tanúvallomása rávilágít az emberszafarik dinamikájára és menetrendjére.

A könyvben szereplő személyekről és történetekről úgy írok, ahogy a forrásaim beszámoltak róluk. Semmiféle cenzúrát nem alkalmaztam, kivéve pár közvetlen hivatkozást olyan személyekre, akikkel kapcsolatban nem tudtam százszázalékos biztonsággal bebizonyítani, hogy részt vettek a leírt eseményekben.

A vallomások hangfelvételek leiratai, így nyelvezetük az élőbeszédet tükrözi, azaz bennük maradtak a spontán beszédre jellemző keresetlen szavak és kifejezések, mondatszerkesztési pontatlanságok, amelyek a beszélgetések közben elhangzottak. Ezekben szinte semmit nem javítottam, eltekintve azoktól a nyilvánvaló hibáktól, amelyek a gondolatok egymásra tolulása következtében létrejönnek. Azért döntöttem így, mert a lehető legnagyobb mértékben meg akartam őrizni és át akartam adni a vallomások eredetiségét és hitelességét.1

Vannak olyan szereplők, akikről hallottam és akik után nyomoztam, de akikkel kapcsolatban csak a Pasolini-féle „én tudom”-ot2 használhatom: szinte biztosan tudom, hogy részt vettek a civilek elleni vadászatokban, sok bizonyíték alá is támasztja a sejtésemet, sőt az egyik esetben van egy tanúvallomás is, ami erre utal, de százszázalékos bizonyítékom nincs. Ezért úgy döntöttem, hogy a meggyőződésemet megtartom magamnak, és csak a bíróságnak mondom el.

Hadd tegyem hozzá, hogy a könyv nem bírósági tárgyalóterem, és én nem vagyok bíró. Tényfeltáró munkám alapján folyamatban van a nyomozás a milánói ügyészségen, és nem áll szándékomban beavatkozni a bíróság munkájába.

Ezio Gavazzeni

Előszó

Szarajevó a legtöbb olasz számára pusztán egy helységnév, amely a Balkán némileg homályos és bonyolult földrajzához tartozik. Az egyetlen dolog, ami talán felrémlik egyeseknek, hogy Gavrilo Princip itt követett el merényletet Ferenc Ferdinánd főherceg és trónörökös ellen, ami aztán elvezetett az első világháború kitöréséhez.

Pedig nem is olyan sok évvel ezelőtt Szarajevó a középkori hadjáratokhoz mérhető kegyetlenségű ostrom alatt olyan vérengzés helyszíne volt, amely a civil áldozatok számában a második világháború óta párját ritkította Európában.

Az ostromlott város körüli dombokról szerb katonai és félkatonai szervezetek lőtték a lakosságot. Mindenkire lőttek, aki kimerészkedett a házából akár csak azért, hogy kenyeret és vizet szerezzen. Az emberek cikcakkban futottak át az utcán, és gyakran estek össze az orvlövészek golyói következtében. Az orvlövészek leginkább nőkre és gyerekekre lőttek, aztán pedig azokra, akik a meglőtt emberek segítségére siettek. Ez a gyalázatos vadászat összességében legalább tízezer civil halálát okozta, akik közül több mint ezer gyerek volt. A szarajevói borzalomnak volt egy fiatal olasz áldozata is, a harmincéves Moreno Locatelli, a „Boldogok a béketeremtők” nevű szervezet önkéntese, akit akkor lőttek le, amikor néhány társával együtt a Vrbanja hídon kelt át. Róla mindenki, a hivatalos szervek is elfeledkeztek.

Az 1992 és 1996 között történtek a kilencvenes évek olaszországi napi sajtójában mellékes hírként jelentek meg, és hamar feledésbe merültek: nem váltottak ki különösebb érdeklődést sem a rendőri szervekben, sem a bíróságon, még kevésbé a politikában. Pedig már akkor is voltak cikkek, amelyek beszámoltak róla, hogy azokon a véres, a legdurvább amerikai horrorfilmekbe illő hétvégéken gazdag és „tiszteletre méltó” olasz állampolgárok is részt vettek, akik pénteken elutaztak, és vasárnap este rendes apukákhoz illően szépen hazatértek a családjukhoz.

Ezek szervezett utazások voltak, ahol az „ügyfelek” busás összeget fizettek egy „all inclusive” csomagért. A szervezés Olaszországban történt, minden valószínűség szerint biztosítási ügynökségek és kisebb légitársaságok közreműködésével.

Szarajevó lakóinak a civil lakosság 1992 és 1996 közötti lemészárlása még ma is olyan nyílt seb, mint az olaszoknak – a megfelelő arányosítással – a hatvanas és nyolcvanas évek merényletei Milánóban és más városokban.

Ezio Gavazzeni ott kezdett el kutakodni, ahol mások megálltak. Iratokat nézett át, és fáradságot nem kímélve felkereste azokat, akik Olaszországban és Boszniában mondhattak valamit. Kutatásai végül meghozták a gyümölcsüket. Munkájában, amely egyben letehetetlen olvasmány is, feltűnnek olyan személyek, mint az egyelőre álnévvel védett Meg Nem Nevezett, Sólyom, Francia és Légiós – mindegyikük elmeséli a történetnek azt a részét, amelynek tanúja volt vagy amelyben részt vett. Ezek a tanúvallomások úgy illeszkednek egymáshoz, mint egy puzzle darabjai. Semmi kétség: Szarajevóban megfordultak olyan, nyugatról, valamint Oroszországból érkezett gazdag emberek, akiket nem elégített ki egy afrikai szafari. És közülük nem kevesen olaszok voltak.

Amikor kezdett alakot ölteni Ezio Gavazzeni kutatása, és egyre jobban kirajzolódott az olasz orvlövészek sztorija, felmerült bennünk a kérdés, hogy nem lenne-e kötelességünk a hatóságokhoz fordulni, hogy a hivatalos szervek rendelkezésére álló eszközökkel megpróbáljuk beazonosítani, kik voltak azok, akik Szarajevóban próbálták meg kielégíteni beteges vágyukat arra, hogy élet és halál urai legyenek.

De igen, mindenképpen kötelességünk volt.

Bíróként számos, a terrorizmussal kapcsolatos nyomozást követtem végig. Ezek sokban hasonlítottak arra, amit Ezio csinált. A terrorizmus, ahogyan ezt kiváló tudósok leírták, nem más, mint „bevinni a háborút és a rettegést az emberek közé” – és pontosan ezt történt Szarajevóban.

Ezio elsősorban azt akarta tudni, hogy lehetséges-e nyomozást indítani ennyi év elteltével olyan bűncselekmények ügyében, amelyek egy másik országban történtek.

– Igen – válaszoltam neki. – Az, amit ezek a gyilkosok pusztán a szórakozás kedvéért tettek, mindenképpen aljas indokból elkövetett emberölés… A Büntető törvénykönyv szerint ez életfogytiglani börtönt jelent, és ezért soha nem évül el. Ezenkívül – folytattam, és ez fontos technikai részlet – a Büntető törvénykönyv 6. cikkelye szerint egy bűncselekményt akkor is a saját területünkön elkövetettnek tartunk, ha csak egy része, egyetlen apró részlete is Olaszországban történik. És ez feltétlenül érvényes erre az esetre, mert a szerződéskötés és az utazások megszervezése itt történt. És arról se feledkezzünk meg, hogy nemzeteken átívelő bűncselekményekről van szó, amelyeket egy több államban is működő szervezet követett el. Ez így még súlyosabb, és az érintett államok, tehát a felelősök és az áldozatok hazáinak egyaránt kötelessége és érdeke is, hogy együttműködjenek. Szarajevó hálás lesz neked.

Ezio ebben a válaszban reménykedett, mert így a munkája még hasznosabb lehetett, és precedens értékű a nemzetközi igazságszolgáltatás számára.

Nicola Brigida ügyvéd úrral együtt, akinek szintén a terrorizmus a szakterülete, megfogalmaztunk egy beadványt, amelyet benyújtottunk a milánói ügyészségnek azzal, hogy vállaljuk: a nyomozó hatóságok rendelkezésére bocsátunk minden, a birtokunkban levő információt, hogy beazonosíthassuk a hétvégi orvlövészeket.

Eltelt néhány nap, a beadványunk megjárta a törvényszék informatikai hálózatát – hiszen ma már nem papírt használunk –, majd megkapta a maga iktatószámát, és megjelent dr. Marcello Viola főügyész asztalán. Az üggyel foglalkozó kijelölt helyettes ügyész dr. Alessandro Gobbis, az ügyészség terrorizmus elleni csoportjának tagja lett.

Elmentünk hozzá a törvényszék hatodik emeletén levő irodájába. Teljes figyelmét nekünk szentelte, és a beszélgetésünk végén biztosított minket, mindent meg fog tenni annak érdekében, hogy a nyomozás eredményes legyen. Örülünk, hogy ez megtörtént, és így ez a tiszteletre méltó kutatás összekapcsolódott a milánói igazságszolgáltatás munkájával, ugyanannak a polgári elkötelezettségnek a szellemében.

A 2026-os év a várost megrendítő mészárlás harmincadik évfordulója is. A volt Jugoszláviával foglalkozó Nemzetközi Büntetőbíróság 2017-ig működött, de az sem szolgáltatott teljes igazságot; szerb politikai körökben pedig még mindig, az Európai Parlament határozatai ellenére is tagadják a boszniai mészárlásokat.

A Boszniai Köztársaság a békemegállapodások után is olyan ország, ahol az identitás és az emlékezet még mindig bizonytalan és instabil.

Talán a milánói eljárás és e kutatás nemzetközi visszhangja nyomán újraindítanak néhány nyomozást Boszniában. Talán a szarajevói önkormányzatban – amely polgári félként csatlakozik az ügyhöz – és a város polgáraiban is felébredt érdeklődés segíthet abban, hogy elfogadtassuk az igazság több árnyalatát, és ha megkésve is, de semmiképp sem feleslegesen, igazságot szolgáltassunk.

Ezt reméljük.

Guido Salvini

Bosznia-Hercegovina
1992. április 6. – 1995. december 14.

1. Erős szél kelet felől

1995. március 30., reggel.

A napot megzavaró egyetlen légköri jelenség Milánóban az erős szél, amely a házak közé is behatol, és keresi, hogy mit vihet magával. Kiüríti a szemeteseket az utcasarkon, és mindent magával seper: papírdarabokat, buszjegyeket, faleveleket, régi újságokat, prospektusokat. Az utcatáblák beleremegnek, a villamosvezetékek pedig úgy hullámzanak, mint a kötéltáncos kötele. Az emberek bemenekülnek a kávézókba és a metróaluljárókba.

Megálltam a Porta Venezia metróállomás újságosstandja előtt: akkoriban még papíron olvastunk újságot. Odaadtam a pénzt az újságosnak, és elvettem egy Corriere della Serát. Az első oldalon, jobbra lent volt egy cikk ajánlója, amely az azóta eltelt évek alatt sem ment ki a fejemből. A cikk szerzője Venanzio Postiglione volt, aki ma is a lapnál dolgozik, főszerkesztő-helyettesként.

A cikk címét sem lehet csak úgy elfelejteni: Boszniai vakáció emberlövészettel. Az alcím hozzátette: A Népek Törvényszékének3 feljelentése: a háborús turizmus orvlövészekre utaló bizonyítékokat szolgáltat. A cikk a 12. oldalon folytatódik.

Abban az időben Bosznia-Hercegovinában háború volt. A szerb katonák 1992. április 5. óta ostromolták Szarajevót. A híradóban minden este elmondták, hogy megint jó páran áldozatul estek a gránátoknak vagy az orvlövészeknek, akik a város körüli dombok között rejtőzködnek. A teljesen körbezárt Szarajevóban nem volt semmi. A vizet és az elektromos vezetékeket elvágták, alig volt élelem, és az a kevés is csak cseppenként érkezett. Ha valaki el akart menni otthonról, jobban mondva el kellett mennie élelmet vásárolni, kitette magát a veszélynek, hogy célba veszik az orvlövészek, akik csak arra vártak, hogy megjelenjen valaki – és nem kegyelmeztek.

A leggyakoribb módszer az volt, hogy megsebesítettek valakit, épp csak annyira, hogy másvalaki, aki a közelben tartózkodott, kénytelen legyen előbújni, hogy segítsen neki. De ennél rosszabbat nem is tehetett volna. Az orvlövészek aranyszabálya: egy sebesültnek négy másik ember fog megpróbálni segíteni, így a türelmes vadász – és ezek mindig türelmesek – egy helyett több áldozatot is szedhet.

A cikk első néhány mondata nem hagyott kétséget afelől, hogy az olvasó jól érti, miről van szó:

Boszniai vakáció háborúsdival. Gianni Tognoni, a Népek Állandó Törvényszéke főtitkárának dermesztő bejelentése Trentóból: olasz „turisták” járnak a volt Jugoszláviába, hogy részt vegyenek a harcokban. És vannak, akik „szórakozásból” gyilkolnak.

A Népek Állandó Törvényszékének trentói üléséről szóló információ alapján később megszereztem egy bizonyos F. G. tanúvallomását, amely így szól:

Jó napot kívánok, Gavazzeni úr, újságíró vagyok, a boszniai háború idején az ANSA4 trentói szerkesztőségében dolgoztam. Talán én voltam az, aki elsőként beszámolt a hírről. Trentóban, egy nemzetközi konferencián az egyik előadó elmondta, azon dolgozik, hogy utánajárjon néhány információnak az állítólagos „háborús turizmusról”. A hírnek természetesen óriási visszhangja volt, több külföldi hírügynökség is megkeresett, és további részletekre voltak kíváncsiak.

Nem azt mondom, hogy a szememre hányták, hogy egy ilyen horderejű hírt pusztán egy előadó kijelentései alapján megírtam (természetesen egyeztettem az ANSA vezetésével arról, hogy kiadjuk a hírt), de azért kaptam néhány vádat, miszerint ez csak szenzációhajhászás a részemről. Most már látom, hogy nem kacsa volt az információ.

A Corriere della Serábanmegjelent tanúvallomás még pontosabb volt. Az úgynevezett „turisták” péntek délután Triesztben vagy Észak-Olaszországban szálltak fel kis magánrepülőkkel. Kaptak terepmintás öltözéket, bakancsot, napszemüveget és nagyvadakhoz használatos vadászpuskát.

A szervezők azt vállalták, hogy a résztvevőket eljuttatják a frontvonalba, ami általában a szarajevói dombokat jelentette, de nem feltétlenül: mentek Mostarba és Bosznia-Hercegovina más területeire is. A helyszínen aztán a dolog már elég egyszerű volt: a „vadász” elrejtőzött egy magaslaton, és a dombok lábánál ostromgyűrűbe zárt civil emberekre lövöldözött.

A cikk ezen a ponton vett egy kanyart, és arról számolt be, hogy a Milánó környéki Magenta parókiáján a fiatalok csoportot szerveztek, és a tagok minden hónapban útra keltek Bosznia-Hercegovinába egy furgonnal, amelyben segélyt vittek a lakosságnak.

Mindannyian szélsőjobboldaliak. Volt egy fotó is a cikkben, amelyiken látszik, ahogy karlendítéssel köszöntik egymást. Sajnos ez ma már szinte elfogadott, de 1995-ben még meg tudta döbbenteni az embereket. A cikk egyre jobban belement a kis csapat ügyeibe, akikről kiderült, hogy közeli kapcsolatban álltak a Karitásszal. Minden hónapban gyógyszert, rizst, tésztát, ruhákat vittek, és a célállomásuk Mostar volt, amely akkoriban két részre volt osztva: a város egyik felében laktak a muszlimok, a másikban a (keresztény) horvátok.

A két csoport folyamatosan lőtte egymást, kegyetlenül, azzal a vak dühvel, amellyel az ember meg akarja semmisíteni az ellenséget. Emblematikus a kép, ahogy a török korból (1557–1566) megmaradt Öreg híd, amely az egység szimbólumaként épült, 1993. november 9-én megsemmisült a boszniai horvát erők ágyútüzében.

Akik pár évvel korábban még békében éltek egymás mellett, azon voltak, hogy megsemmisítsék egymást.

A magentai fiatalok mindenesetre továbbra is vitték a segélyszállítmányokat a mostari harcoló feleknek, a visszautat pedig a dalmát tengerparton tették meg, hogy egy kicsit kikapcsolódjanak. Oda nem ért el a háború. A szállodák és az éttermek nyitva voltak, és a turisták, mit sem törődve azzal, hogy mi történik néhány száz vagy néha néhány tíz kilométerre tőlük, boldogan fürdőztek a tengerben, napoztak vagy jachtoztak egyik szigetről a másikra.

A cikk arról nem írt, hogy kinek adták át az Olaszországból érkező szállítmányt. Egyikük, akit „főnöknek” hívtak, annyit mondott, hogy „3500 kilométeres utazásról” van szó. Oda-vissza, tette hozzá.

A 12. oldalon közölt fotón az egyik magentai „önkéntes” látható kinyújtott karral, körülötte más „bajtársak”, jobban mondva horvát usztasák. A jobb karjukat ők is előrelendítik, és a képaláírás az egyikről azt mondja: „horvát náci főnök”.

Innen már tudhatjuk, hogy a kettéosztott város melyik oldalára mentek a segélycsomagok: a boszniai horvátoknak, akiknek a tüzérsége apró darabokra zúzta a hidat.

A Corriere della Sera interjút készített a magentai karitász vezetőjével, don Fausto Giacobbéval, aki „megdöbbent a hír hallatán”. A kérdésre, hogy megbízik-e az önkéntesekben, akik a segélyszállítmányokat viszik Boszniába, azt válaszolta: „A maximális bizalmunkat élvezik.”

A nyomozásom során próbáltam telefonon elérni don Fausto Giacobbét, aki akkor már monsignore volt, és 98 éves.5 Levelet is írtam neki. Nem jártam sikerrel. Egy fiatal plébánoshoz irányított, és tudatta velem ugyanazt, amit akkor is gondolt: az újságok felfújták azt a magentai ügyet. Rendes gyerekek voltak azok, csak segíteni akartak. Az eredmény: az idős pap nem volt hajlandó találkozni velem pár percre sem. Ámen.

Ki tudja, hogy annyi év elteltével is rendben volt-e azzal, hogy a parókiája buzgó hívei „horvát náciknak” vittek segélyszállítmányokat – de ezzel a lelkiismereti kérdéssel don Giacobbe azóta már bizonyára szembenézett, és elrendezte magában.

Én 2024-ben mindenesetre írtam az egyik „jótékony” magentai fiatalembernek, éppenséggel annak, aki a „főnök” volt. Annak idején, 1995-ben Liga pártinak vallotta magát, aki az MSI soraiból érkezett.6 Megkérdeztem, hogy nyilatkozna-e nekem 1995-tel, Bosznia-Hercegovinával és az akkori utazásaikkal kapcsolatban, de nem volt rá hajlandó. Azt írta, hogy azt az időszakot ő „eltemette magában”.

Ezt tiszteletben tartom.

De mielőtt elköszöntem volna tőle, feltettem még egy kérdést: hogy vajon az utazásai alatt hallott-e olyan emberekről, akik fizettek azért, hogy Boszniába mehessenek, a háborús övezetbe, hogy civilekre lövöldözzenek.

A válasza rövid volt, és tömör: „Ami a kérdéseit illeti, nem tudok rájuk válaszolni. Soha nem hallottam ilyesmiről. Ennyi.”

Tudtam, hogy most is Magentában lakik. Egy újságíró barátomtól megtudtam, hogy 2022 májusában a Rifondazione Comunista7 színeiben indult a választásokon. Nem néztem utána, hogy megválasztották-e, vagy sem.

Ezzel kapcsolatban azon merengek, vajon hogy jut el valaki a korai kilencvenes évek harcos MSI-jétől a ’95-ös Liga párton keresztül 2022-re a Rifondazione Comunistához, és az jut eszembe, hogy ez azért egy jóval hosszabb, bonyolultabb és nehezebb ideológiai utazás, mint az a 3500 km Magentától Mostarig és vissza a furgonnal. Még egy háború közepén is.

De hát ez van.

2024 decemberében sikerült beszélnem Venanzio Postiglionéval, és megkértem, hogy mondjon valamit a harminc évvel ezelőtti újságcikkről. Rögtön válaszolt: „Nem sok mindenre emlékszem. Nagyjából csak annyira, hogy két különböző, egymással párhuzamosan futó hír volt, csak épp az első oldali ajánló (tévesen) együtt hivatkozott rájuk. Két külön dolog volt. Az egyikről nem tudtam semmit, ez Tognoni bejelentése volt az orvlövészekről. A belső oldalon volt az a cikk, nem az enyém, amelyik erről szólt. És volt egy másik cikk, máshol: az volt az én írásom Magentáról és azokról, akik a Karitász kontójára kijárkáltak és osztrigát ettek az usztasákkal. Hitvány alakok voltak, de nem orvlövészek. Eljutott hozzánk az a fénykép, amelyiken az asztalnál ülnek, és fasiszta karlendítést végeznek, és elkezdtem ennek utánamenni. Mindenkivel beszéltem. De azok nem voltak orvlövészek. A másik dologról, a Trentóval kapcsolatos hírről sajnos nem tudok semmit, az nem az én anyagom volt. Sajnálom, hogy nem tudok segíteni.”

A hír, amelyre utalt, az ő cikke mellett jelent meg, a 12. oldalon. A címoldali cikk folytatása volt, de csak a Népek Törvényszéke elnökének, Gianni Tognoninak a vallomásával foglalkozik. A cikknek azonban, amely azon a szeles márciusi napon jelent meg, lett következménye. A magentai fiatalok meglehetősen rossz néven vették, hogy a vérszomjas vadászokkal hozták őket összefüggésbe, és be akarták perelni az újságot helyreigazításért. Később elvesztették a pert.

Ahogy Postiglione írta: „Hitvány alakok voltak, de nem orvlövészek.”

Évekkel később jutott a tudomásomra, hogy ugyanaznap, 1995. március 30-án a torinói La Stampa című napilapban megjelent egy hasonló hír a lap nagynevű munkatársa, Giuseppe Zaccaria tollából, de az csak a Népek Állandó Törvényszéke tanúvallomásaival foglalkozik. Cikkében Zaccaria többek között ezt írja, elég keserűen:

Trentóban, a Népek Törvényszékének első ülésén egy önkéntesekből álló csoport bejelentést tett, hogy vannak emberek, akik egyes európai (német és angol) repülőterekről háborús hétvégéket foglalnak a volt Jugoszláviába. A program során nagyvadakra lőhetsz. Mesterlövész-akciókban vehetsz részt. Felvisznek a magaslatra, homokzsákok vagy betonpáncél mögé, ahol védve vagy; a célkeresztben befogsz egy alakot. Lősz. Ha elvéted, balfasz vagy, ha az alak összeesik és vonaglik, na, akkor menő vagy. Gyere, igyunk. Jó vagy nálunk egy slivovicára, vagy fizetsz felárat a whiskyért.

Két nappal később, 1995. április elsején a két cikket átvette a szarajevói újság, az Oslobođenje8. Előző nap átvette a Vjesnik is, egy zágrábi horvát állami napilap. A cikkek hatása a szarajevói lakosokra – érthető módon – brutális volt. Immár mindenki tudta. Mindenki számára kiderült, hogy négy éven keresztül unatkozó gazdag nyugatiak szórakoztatásának élő célpontjai voltak.

Az Oslobođenje így kezdi a cikket:

„Orvlövészek szafarija” Szarajevóban.

Pokoli tanúvallomás a „háborús turizmusról” a trentói Népek Törvényszéke előtt. Egy szerb tiszt felajánlotta egy olasz újságírónak, hogy mesterlövészpuskával lőjön rá egy idős asszonyra a Holiday Inn mellett. Ők legjobban a gyerekekre szeretnek lőni.

Tehát amit közvetlen tapasztalás, szóbeszéd vagy a várost védő katonák elejtett szavaiból már mindenki tudott, most a város legnagyobb napilapjának első oldalán konkretizálódott. A megjegyzés, hogy a gyerekek jelentik a legkedveltebb célpontot, csak még kegyetlenebbé teszi az egész borzalmat.

Elhatároztam, hogy felveszem a kapcsolatot a római Basso Alapítvánnyal, ahol a Népek Állandó Törvényszékének archívumát őrzik, de kiderült, hogy arról, ami a három cikkben szerepel, nincs náluk semmi. A tanúvallomások nincsenek meg. Eltűntek? Rosszul iktatták őket? Szándékosan nincsenek meg? Lehetetlenség kideríteni.

Beszéltem az igazgatóval, aki sajnos megerősítette, hogy az 1995. márciusi trentói ülésről nincsenek meg az újságok által idézett tanúvallomások. Nem tudni, hogyan történhetett, de a helyzet az, hogy az idézett tanúvallomások, amelyek meglétéről Gianni Tognoni beszámolt a Corriere della Serában, és amelyeket az ANSA és a La Stampa is említett, nincsenek meg.

Felvettem a kapcsolatot Gianni Tognonival, aki beleegyezett egy találkozóba. Milánóban találkoztunk, egy bevásárlóközpont kávézójában. Azt mondta, hogy sajnos nem emlékszik az abban a két újságban idézett kijelentésekre, és hogy azok a vallomások már nem léteznek. Talán meglehetnek a hangfelvételek… Svájcban, Genfben, egy idős asszonynál, akivel Tognoni már harminc éve nem beszélt. Le kell mondani azokról a vallomásokról. Harminc év telt el, már semmit nem lehet megtalálni.

Ez után a találkozó után két kérdés merült föl bennem, vagyis kettőnél több, de kettőt választottam ki. Abból indultam ki, hogy az nem lehet, hogy Venanzio Postiglione és Giuseppe Zaccaria egyszer csak mind a ketten kitalálták, hogy a Népek Állandó Törvényszékén tanúvallomások hangzottak el arról, hogy civilekre lövöldöznek a volt Jugoszlávia területén.

A Corriere della Sera, ahogy láttuk, két információt olvasztott össze, és behozta a képbe a karlendítős magentai fiatalokat, akik imádják a fekete ingeket, az osztrigát és a pezsgőt (az „osztriga és pezsgő” közhelye mellől persze hiányzik a harmadik szokásos elem: a nők. Vajon figyelmetlenségből? Vagy mind igazi kis szentek voltak?), de az elsődleges információ arról, hogy tanúvallomások szólnak a Szarajevó és Mostar dombjai közé szervezett embervadászatokról – az hiteles.

Nagyon nem gondolnám, hogy a Népek Állandó Törvényszékén maguk találták volna ki azokat az információkat, amelyekről a sajtónak nyilatkoztak, de legfőképpen a két újságíró, és különösen FG az ANSA-tól – akit megtaláltam, és aki beszélt nekem a témáról – nem találhatta ki ugyanazt a történetet, ugyanazokkal a részletekkel, tekintettel arra, hogy három, egymástól távol eső városban, Torinóban, Milánóban és Triesztben éltek. Ha ez így lenne, akkor nem is különleges kommunikációs, hanem egyenesen paranormális jelenségként kellene kezelnünk az esetet.

De hagyjuk is a feltételezéseimet, és térjünk vissza a fejemben kavargó két kérdéshez. Az elsőt úgy nevezném, hogy egy tett „logikus következménye”: lehetséges, hogy a milánói és a torinói ügyészségen nincs senki, aki olvassa a Corrierét vagy a La Stampát? Hogyan lehetséges – gondoltam magamban –, hogy két tekintélyes olasz napilap címoldalán is megjelenik a hír, hogy a Népek Állandó Törvényszéke tanúvallomásokkal rendelkezik a „hétvégi mesterlövészekről”, ahogy ezeket az embereket később hívni fogják, és az ügyészségen nem gondolják végig, hogy ez mit jelent?

A legnagyobb országos napilapok címlapján hírt adnak egy mészárlásról. Még csak nyomozni sem kell az információért, ott van kinyomtatva, annak az embernek a nevével együtt, akit meg lehet róla kérdezni, és az is le van írva, hogy hol vannak a trentói Népek Törvényszékén tett tanúvallomások. Valószínűleg elég lett volna egy kis kíváncsiság akkor, amikor a hírek még frissek voltak, és az lerántotta volna a fátylat arról a jelenségről, amely a jelek szerint a polgárháború mellékterméke volt, és amelyet gátlástalan emberek szerveztek azért, hogy pénzt csináljanak belőle. Igazság szerint – ahogyan ezt később majd dokumentálom is – rengeteg pénzt, ami elég „könnyen” is jött.

Az ügyészeknek többet kellene olvasniuk – ez lehetne a következő olvasásnépszerűsítő kampány szlogenje.

A második kérdés a Népek Állandó Törvényszékével kapcsolatos, és nem vád, csak egy megállapítás. Olyan tanúvallomások voltak a birtokukban, amelyek rendkívül súlyos eseményekről szóltak, például olyan emberekről, akik fizettek azért, hogy védtelen embereket öljenek meg „szórakozásból”: miért nem jelezték ezt a bíróságon? Ha a hegy nem megy Mohamedhez…

Pedig így történt, és erre a két kérdésre soha nem fogunk választ kapni.

Ezeknek a hiányosságoknak az lett a következménye, hogy erről a pénzért végzett orvlövészetről évtizedekig nem beszéltek. A feledés fátyla borította. Csak az ICTY (International Criminal Tribunal for the former Yugoslavia), a volt Jugoszlávia területén elkövetett háborús bűncselekmények kivizsgálása céljából létrejött Nemzetközi Törvényszék ülésén, 2007. május 7-én beszélt róla Carolyn Edgerton bírónak tett vallomásában John Jordan, egy amerikai önkéntes tűzoltó, aki Szarajevó ostroma alatt a városban dolgozott.

Az ő tanúvallomása kulcsfontosságú a jelenség megértéséhez. Egyrészt mert az egész ICTY-eljárásban ő volt az egyetlen, aki beszámolt bizonyos tényekről, bár az is igaz, hogy vele együtt legalább másik három ember is ott volt, másrészt mert John Jordan korábban tengerészgyalogos volt, aki mesterlövészként szolgált, így jól ismeri a fegyvereket, a katonai technikákat, és ha lát valamit, akkor azt képes értelmezni.

Jordan olyan csoportokról beszélt, akik kísérővel érkeztek a Szarajevót körülvevő dombokra. Az ő tanúvallomásának egy egész fejezetet szenteltem, itt most csak jelzem, hogy miről beszélt a hágai bíróknak. Az amerikai tűzoltó 4-5 emberből álló csoportokat látott, akikről azt mondta, hogy „nyugatiak”, a kísérőik viszont láthatólag jól ismerték a terepet, és könnyedén mozogtak az ellenőrző pontok és a lövészárkok között. John Jordan tanúvallomásában arról számolt be, hogy a vadászoknak nem katonai fegyvereik voltak, hanem olyan vadászpuskáik, amelyeket nagyvadak kilövésére használnak. Az öltözékük sem a várost ostromló boszniai szerb katonák egyenruhája volt, hanem vadászathoz használt terepszínű ruhát és nem szabványos bakancsot viseltek. Hosszan beszélt arról, hogy bizonytalanul mozogtak. Nyilvánvaló volt számára, hogy nem olyan emberek, akik a harctérhez, a lövészárkokhoz és az aknavetők közötti szlalomozáshoz szoktak.

A John Jordanről szóló fejezetet kiegészítettem hasonló, sőt akár az övénél részletesebb tanúvallomásokkal, amelyeket a nyomozásom során rögzítettem. Ezek alátámasztják és további részletekkel gazdagítják az amerikai tűzoltó szavait. Már nemcsak egy tanú van, hanem több, mind tiszteletet parancsoló és jóhiszemű, de ami a legfontosabb: nem ismerik egymást, soha nem találkoztak, és soha nem beszéltek egymással.

Hosszú évtizedek feledése után valami megváltozott. És nem csak John Jordan tanúvallomásáról van szó. Egyszer csak, teljesen véletlenül, 2023-ban valami egészen váratlan és megdöbbentő dologba botlottam. Nem feledkeztem el a „hétvégi orvlövészekről”, de akkoriban alapvetően nem ez foglalkoztatott. Egy hír viszont, amelyre szinte véletlenül találtam rá, ismét felkeltette az érdeklődésemet a téma és a megkezdett kutatásaim iránt.

2023-ban, egy nyári délutánon fedeztem fel. Miközben az interneten gugliztam valamit, már nem is emlékszem, mit, véletlenül rábukkantam egy beszámolóra egy dokumentumfilmről, amelynek a címe Szarajevó szafari volt. A cím megragadta a figyelmemet. Kiderült, hogy 2022. október 27-én mutatták be, az Al Jazeera Balkan, az Arsmedia és az Iridium Film közös produkciója, egy szlovén rendező, Miran Zupanič munkája.

A film azokról a bűncselekményekről szól, amelyeket Szarajevó ostroma alatt követtek el külföldi férfiak, akik „erős élményekre” vágytak, és fizettek azért, hogy a szerb hadsereghez csatlakozva a város lakóira lövöldözhessenek. Külföldiekről volt szó, de azt akkor még nem lehetett biztosan megmondani, hogy honnan érkeztek. A források amerikaiakról, kanadaiakról, oroszokról és olaszokról beszéltek, akik hajlandók voltak fizetni azért, hogy háborúsdit játszhassanak. E könyv lapjain bebizonyítom, hogy a hétvégi mesterlövészek elsöprő többsége olasz volt, a többi európai országból, illetve Amerikából vagy Oroszországból érkezettek száma összesen kevesebb volt, mint a mieinké.

Szomorú rekord.

Elhatároztam, hogy írok a rendezőnek, Miran Zupaničnak. Megtudtam, hogy a Ljubljanai Egyetemen, az AGRFT-n (Akademija za Gledalisce, Radio, Film in Televizijo9) tanít. Postafordultával válaszolt, és ezzel a levélváltással gyümölcsöző együttműködés és levélbarátság kezdődött, amely a mai napig tart.

Abból a levélből, Zupanič válaszaiból és mindabból, amit 2022 előtt szedtem össze, alakult ki a kutatásaim nyomvonala. Ennek az eredménye volt, hogy a végén, 2025 januárjában beadványt nyújtottam be a milánói ügyészségre azokra az olaszokra vonatkozóan, akik 1992 és 1995 között fizettek azért, hogy Szarajevóban civilekre lődözhessenek.

A feljelentésnek kettős célja van: egyrészt kinyomozni ezeknek az úgynevezett vadászoknak a nevét, másrészt leírni és dokumentálni a jelenséget a maga teljességében. A könyv további fejezeteiben ki fog rajzolódni, hogyan történtek ezek az utazások, ki kísérte a csoportokat, hogyan mozogtak az országon belül, milyen járműveket használtak és hova mentek – de már most is elkerülhetetlenül felmerülnek bizonyos gondolatok ezzel kapcsolatban.

A jelenség tanulmányozása közben arra a meggyőződésre jutottam, hogy legalább két szervezetről volt szó, és feltételezem, hogy volt egy harmadik is, amely önállóan működött.

Az első olasz területen volt. Ez volt az, amelyik megkörnyékezte az érdeklődést mutató személyeket, felajánlotta nekik az utazást, részletezte a lehetőségeket, a költségeket, tanácsot adott a felszereléssel kapcsolatban, segített repülőjegyet venni, és letette az ügyfeleket például Triesztben, péntek délután. Erről a szervezetről nem tudunk semmit. Soha nem derült ki róla semmi. Soha, senki nem beszélt róla, de – ahogyan ez a nyomozásomból kiviláglik – akkoriban kiterjedt hálózattal rendelkezett Olaszországban, és az ország bármely pontján képes volt működni.

A „vadászok” túlnyomó többségének tartózkodási helye, úgy tűnik, az A4-es autópálya mentén volt, négy nagy tartományban: Piemont, Lombardia, Veneto és Friuli Venezia Giulia, azaz olyan nagyvárosokban és környékükön, mint Torino, Milánó, Bergamo, Brescia, Verona, egészen Triesztig. Egyenes, keletnek tartó vonal. Bár a tanúvallomásokban, amelyeket összegyűjtöttem, szerepel, hogy a szafarizó résztvevők között voltak olyanok is, akik Rómából és más déli városokból érkeztek, a péntek délutáni indulás mindig Milánóból történt.

Szeretném elmondani az olvasóknak, hogy a szó, amely a legjobban leírja az egész ügyet, a nyomozásomat és annak minden aspektusát, a „titkolózás”, valamint az olyan kifejezések, mint a maffiafilmekből ismertté lett „omertà” (a hallgatás törvénye) és végül a „rettegés”.

Senki nem akar beszélni. Még mindig mindenki hallgat, és ha kérdezem őket, félnek. Sőt, inkább színtiszta rettegésnek mondanám azt, amit tapasztaltam. Van, aki egészen evidens dolgokat tagad, és közismert barátságokat nem ismer el, csak hogy ne kelljen a kérdéseimre válaszolnia. Egy nő – akit nem idézek, hívjuk Claudiának – letagadta, hogy ismeri az egyik barátnőjét, Giuliát, akivel pár évvel korábban, a kétezres években két évig mindennap együtt járt esti iskolába!

Azzal mentem oda hozzá, hogy egy olyan infóról szeretnék beszélgetni vele, amit 2000-ben osztott meg Giuliával. Nem konkretizáltam, hogy miről van szó. Nem beszéltem az információm tartalmáról, csak annyit mondtam, hogy szeretnék beszélgetni róla, mert lehet, hogy hasznos lesz egy kutatásomhoz, de nem mondtam el, hogy pontosan miről van szó. A legelső válaszában már letagadta, hogy bármiféle kapcsolatban állna Giuliával, sőt hogy valaha ismerte volna. Egyszerűen hihetetlen volt. Elég csak megnézni az iskolai naplókat, hogy meglegyen a bizonyíték, hogy együtt jártak iskolába – de hát ez van, a rettegés tapintható. Mintha Claudia pontosan tudta volna, hogy miről akarok beszélni vele, anélkül hogy mondtam volna neki bármit is arról, hogy miért keresem.

Előfordult, hogy olyan embereket kerestem meg, akikről tudtam, hogy tudnak a dologról, mert rokonaik vagy barátaik részt vettek a szafarikban. Ők pusztán csak attól, hogy megkerestem őket vagy meglátták az üzenetemet, bezárultak, mint egy páncélszekrény. Én senkinek nem szóltam előre, hogy miért keresem, mégis valamifajta túlélési ösztön azt sugallta nekik, hogy még a kérdést se hallgassák meg, nehogy valami kompromittálót válaszoljanak és lelepleződjenek.

Ezek az emberek azóta is ezzel a mélyre eltemetett titokkal élnek együtt. Valószínűleg tudomásuk van egy rokonról, apáról, testvérről, nagybácsiról vagy nagyapáról (azt megerősíthetem, hogy ezekben az emberszafarikban kizárólag férfiak vettek részt), aki benne volt az emberszafarikban, és eltemették ezt az információt a lényük legmélyére, ahonnan nem is akarják előhúzni.

Túl sok a rettenet.

Pedig lehetséges, hogy azzal az adott emberrel még mindig van kapcsolatuk. Hogy még ma is összejárnak vele. A karácsonyi családi ebéd, egy unoka diplomaosztója, egy családtag születésnapja… ártatlan alkalmak a találkozásra – és arra, hogy úgy tegyenek, mintha mi sem történt volna. Mintha az a „dolog” nem is történt volna meg. Mintha azokkal a fegyverekkel, amelyek ott vannak lent, a garázsban, a páncélszekrényben, csak fácánokra, vaddisznókra és nyulakra lőttek volna.

Ezek a vadállatok még mindig itt vannak közöttünk, van fegyverük, pénzük és hatalmuk, és még mindig félelmet keltenek.

Azok a nemzetközi civil szervezetek, amelyek a polgárháború alatt jelen voltak Szarajevóban és Boszniában, és megkérdeztem őket – mindegyiket hivatalos levélben, ami nem tud elveszni! –, azok is azt válaszolták, hogy „nem tudnak semmit, és nem is hallottak soha a »hétvégi orvlövészek«-ről”.

Furcsa. Az önkéntesek ott éltek Szarajevó, Pale, Mostar megkínzott lakosai mellett, és soha, egyetlen vallomást sem hallottak, amely erről szólt volna? Idézem az egyik nagy nemzetközi szervezet (a nevét nem írom le) válaszát: „…vizsgálataink alapján nem találtunk olyan konkrét bizonyítékot, amely közvetlen tanúvallomásokon alapulna. Úgyhogy nem tudok segíteni.”

Szarajevóban minden ott lakó tudja, mindenki ismeri a hétvégi orvlövészek jelenségét, annál is inkább, mert a saját bőrükön tapasztalták meg, a családban vagy a baráti társaságokban történt halálesetek révén. Beépült az emberekbe, nagyon jól ismerik. Ezért aztán újabb kérdés adódik az előző kettőhöz: hogy van az, hogy amikor bárki szarajevóival beszélgetek, legyen az volt katona, civil, bíró, pék, újságíró, a milánói bosnyák konzul, mind tudnak a jelenségről, ismerik, és nem akarnak beszélni róla, de a nemzetközi szervezetek munkatársai, akik Bosznia-Hercegovina területén dolgoztak, és a meggyötört lakosságot segítették, nem tudnak róla semmit?

Nem hiszem, hogy szándékosság vagy rosszindulat lenne emögött, vagy hogy bárki titkolni akarna valamit, de az biztos, hogy a tetteiket, bármennyire csodálatra méltók is, nem elsősorban az empátia vezette.

Azon is elgondolkodtam, hogy egy „tiszteletre méltó” és „mások által tisztelt” személynek, aki nagy tekintélynek örvend a szakmájában és a közösségében, vajon honnan jut a tudomására, hogy lehetősége van elmenni és sok pénzért büntetlenül civilekre lövöldözni? Ez nem az a téma, amiről a borbélynál vagy a piacon, vagy a kávézóban beszélget az ember. Végül arra jutottam, hogy szerintem legalább háromféle helyszín van, ahol ezek az emberek találkozhattak és hallhattak a lehetőségről. Először is nagy valószínűséggel olyanokról van szó, akik valamelyik nagyobb fegyverkereskedés körül mozoghattak, ahol vadászok és más, fegyverek iránt érdeklődő emberek vásárolnak. Egy másik helyszín, ahol egy ilyen hír szárnyra kaphat, a lőterek környéke lehet, ahol a fegyverek iránt érdeklődők találkoznak, és a céllövészetet gyakorolják. És végül vannak a vadásztársaságok, leginkább klubok, de olyan helyek is, ahol barátok közt bizalmas információkat osztanak meg egymással egy aperitif és egy baráti vacsora mellett.

Vajon hogyan történt ezeknek az információknak a megosztása? Én így képzelem: az egyik beszélgetőpartner megkérdezi a másiktól, hogy hogy sikerült az afrikai szafari, ahonnan a másik épp hazatért. Milyen volt nagyvadakra vadászni? De lehet a téma a külföldi hajtóvadászat is, amikor szarvasra, vaddisznóra, őzre vadásznak Romániában, Bulgáriában, Horvátországban, Skóciában, ahogyan még most is történik. És aztán a társalgás egy pontján rátérnek a zsákmányra. Kicsit viccelődnek. Az egyik megkérdezi a másiktól, hogy nincs-e elege a vaddisznókból, amik büdösek, vagy a szavannai zsákmányból, ami tele van legyekkel, és nem vágyik-e valami „izgalmasabbra”.

Ha a másik nem válaszol egyenesen, témát vált, vagy nem akarja folytatni a beszélgetést, akkor vége a „tréfálkozásnak”. Ha viszont úgy tűnik, jól reagál, akkor más a helyzet. A beszélgetés átalakul, és – ahogy ilyenkor mindig – a pénzről kezdenek beszélni, arról, hogy „mennyi”. Már nem a zsákmányról, azt nem is kell megnevezni, mert mindenki tudja, miről van szó. Aztán elkerülhetetlenül jön a következő lépés: miután a pénzkérdést tisztázták, jön a „mikor”.

A második szervezet Szerbiában működött; ez volt az, amelyik átvette az Olaszországból érkező csoportokat. Egyes tanúvallomások szerint a csoportok Belgrádba érkeztek, és onnan mentek tovább Bosznia-Hercegovina különböző háborús övezeteibe. A leggazdagabbak helikopterrel mentek, a kevésbé tehetősek, vagy azok, akik „helyszíni” élményekre vágytak, busszal vagy terepjáróval. Miután megérkeztek az adott helyszínre, valaki a „gondjaiba vette” őket egészen a visszaindulásig.

Az út állomásai valószínűleg így néztek ki: indulás Olaszországból péntek délután, autóval vagy kisbusszal a reptérre, amely, mint megtudtam, a trieszti volt (de van egy olyan nyom is, amely szerint az indulási helyszínek között a pármai repülőtér is szerepel); érkezés Belgrádba az esti órákban, transzfer a háborús övezetbe még ugyanaznap este. Szombaton egész nap lövészet élő célpontokra, vasárnap pedig ugyanazon az útvonalon vissza Belgrádba, este vacsora otthon, a családdal. Esetleg még az esti mise is belefér.

Ők a hétvégi orvlövészek.

Van még egy kérdés, amely felmerült a nyomozás során, és amelyre megpróbálok választ adni: ez a két szervezet milyen módon tartotta a kapcsolatot, hogyan beszéltek egymással, hogyan egyeztettek, hogyan cseréltek információt egymás között, hogyan osztották el a pénzt, hol találkoztak? Ez felmerül az érintett utazási irodákkal és a toborzókkal kapcsolatban is, akik szintén nyilván kerestek az üzleten… És az is világos, hogy szerteágazó szervezetről van szó, nem 2-3 emberről. Biztos, hogy sok szereplője volt, és nem csak Olaszországban.

A kutatás során az derült ki, hogy kiterjedt, több tucat – ha nem több – tagból álló szervezetről van szó, amely kifejezetten olyan bűncselekmények elkövetése céljából jött létre, mint a tömegmészárlás; és mégis kicsúszott a hatóságok ellenőrzése alól. Ez a szervezet Olaszországban, milánói központtal tevékenykedett, és senki nem vette észre. Nyilvánvaló – ahogy később látni fogjuk –, hogy valaki ebből hirtelen nagyon meggazdagodott anélkül, hogy az gyanút keltett volna, feltűnt volna valakinek, és olyan emberekkel volt körülvéve, akik nem sokat kérdeztek.

De mindezek után nem hagy nyugodni egy gondolat. Ezek a „vadászok” minden bizonnyal jórészt olyan tehetős emberek, akik már korábban is vadásztak a szavannán nagyvadakra, de arra már ráuntak, és erősebb érzelmekre vágytak. Aztán egy bizonyos ponton megemelték a tétet, és a vágyaik kielégítésére „igazi” célpontok felé fordultak: az emberek felé. És hát nincs is jobb helyszín arra, hogy elvegyüljenek, és büntetlenül kiéljék a gyilkos ösztöneiket, mint egy háború.

Még úgy is, hogy az olasz Büntető törvénykönyv 7. cikke kimondja:

Az olasz állampolgárok által külföldön elkövetett bűncselekmények – hacsak külön törvények vagy nemzetközi szerződések másként nem rendelkeznek – Olaszországban büntetendők. Különösen az előre megfontolt emberölés tekintetében az előre megfontoltság mint minősítő körülmény (a Büntető Törvénykönyv 577. cikke) akkor is alkalmazható, ha a bűncselekményt külföldön követték el, feltéve, hogy az olasz jog által előírt feltételek fennállnak.

Ez esetben ezek a feltételek fennállnak, akkor is, ha a kérdéses bűncselekmény a „tömeggyilkosság”, ahogyan a Büntető törvénykönyv 422. cikke írja, és életfogytig tartó börtönnel büntetendő.

A nyomozásban velem együttműködő Martina Radice kriminológussal folytatott baráti beszélgetéseim során azt is megfogalmaztuk, hogy a vadászok közül néhányan talán vallási okokkal „igazolták” a tetteiket: például a keresztények azzal, hogy muszlimokra lőttek. Ne feledjük, hogy Szarajevó lakossága és Bosznia-Hercegovina lakóinak legnagyobb része kulturálisan iszlám kötődésű. Vadászunk végső soron akár azt is mondhatta, hogy ő valójában afféle modern keresztes hadjáratot folytat. Ezzel aszimmetriát hoz létre a gyilkos és a meggyilkolt között, és innen már csak egy lépés azt gondolni, hogy ha az áldozat pusztán egy „dolog”, akkor azt tehetek vele, amit akarok, mert elveszítette az emberségét a szememben.

A nyomozásom során belebotlottam az egyik ilyen olasz bűnözőbe. Be is azonosítottam, hívjuk Vittoriónak. Olasz menedzser, régóta dolgozik Jugoszláviával, és nagy vadász. Az egyik tanúvallomás szerint 1993 telén egy belgrádi étteremben volt magas beosztású kormányzati és katonai tisztviselőkkel, akikkel egyébként is összejárt. Jól érezték magukat, és nem tudta, hogy hallják, amit mond. A beszélgetés egyik témája az volt, hogy hamarosan Szarajevóba megy, hogy „muszlimokra lövöldözzön”.

Egy szó, mint száz, talán ebben találjuk az egyik lehetséges magyarázatukat. A megvető hanghordozással kimondott „muszlim” szóban ott a saját maguk felmentése. „Muszlim” – nem sima jelző vagy vallási tárgyiasítás, hanem egyenesen önigazolássá válik. Senki nem lő rá egy másik emberre és oltja ki az életét anélkül, hogy önmaga előtt ne igazolná valamivel a tettét – legalábbis ezt mondom magamnak, én ezt gondolom. A gyilkosoknak mindig van valami mentségük, valami magyarázatuk, ami miatt mindenképpen meg kellett tenniük, amit tettek. Mintegy akaratuk ellenére. Az áldozat „muszlimként” való meghatározása leértékeli, az emberiségnek egy alacsonyabb lépcsőfokára helyezi őt, és vallási igazolást ad a tettre. A muszlimot, aki hitetlen, el lehet taposni. A gyilkos fejében ez a gyilkos tett nem „bűn”. Gondoljunk bele, milyen rosszul hangzott volna az, hogy „Megyek férfiakra, nőkre, gyerekekre lövöldözni”… De a „muszlim” jelző, mint a „fekete” vagy a „vad”, stigmatizálja az áldozatot, és valahogy felmenti azt, aki meghúzza a ravaszt. Így végül vadászunk valószínűleg úgy érzi magát, mint egy modern templomos lovag, aki megvédi a Szent Sírt. Egyfajta modern keresztes ő, akit ugyanazok az okok vezetnek, mint tíz évszázaddal korábbi elődeit.

Sajnos azonban az, amit a kutatásaim során találtam, sokkal rosszabb, mint a racionalizálás, az esettanulmányok vagy a fenti feltételezések. Abban a világban, amelyet én ismerek, ahol én élem a mindennapjaimat, minden tettemet muszáj igazolnom mások és saját magam előtt is. Itt nem. A vallási vagy más típusú motivációk ebben a történetben nem érnek semmit. Azt, amit ezen az utazáson találtam, nem sorolhatjuk a „gonosz” kategóriájába. Akik benne voltak, azoknak ez játék volt. Izgalmas orosz rulett. Hívhatjuk szórakozásnak– nem találok rá más definíciót. A kísérőknek és a szervezőknek pedig gigantikus pénztermelő gépezet volt, amely folyamatosan újratermelte önmagát.

Nevetséges magyarázatnak tűnik, de így van.

A Hannah Arendt-féle „gonosz banalitását” jócskán túlszárnyalja a valóság; a modernitás félresöpörte a definíciókat, hogy elérkezzen oda, amit én úgy definiálok: a gonosz közömbössége.

Ahogy majd látni fogjuk az általam rögzített tanúvallomásokból, az ölés olyan ezeknek a szereplőknek, mint egy videójáték. Semmi nem valóságos, az áldozatok szenvedése sem, még kevésbé maga a halál, mert az egész nem „igaz”. Minden a puska célkeresztjének lencséjén túl történik; valahol máshol, ami nem az itt és most. Nem észlelik a félelem, a vér szagát, a fájdalmat és az áldozat kiáltásait. A puska keresőjén túl a világ tökéletes és tiszta akkor is, ha az áldozat még rángatózik egy kicsit az aszfalton, mielőtt meghal.

A hétvégi orvlövészek esetében ennek a végeredménye az, hogy a vértócsában fekvő áldozat logikus következmény, akivel bezárul a kör. A pénz volt az eszköz, amivel el lehetett érni az eredményt, az adrenalin pedig, amely még két napig ott dobolt a fülükben, hogy aludni sem tudtak tőle, a nyeremény.

Egészen a következő alkalomig.

A háború mindent és mindenkit elsodor, és lehetővé teszi, sőt megköveteli a legborzalmasabb kegyetlenségeket, mert a borzalom az, ami fenntartja, reprezentálja és táplálja a végtelenségig – mint egy drog, amely ebben az esetben a haláltól való függést termeli ki.

A háborúnak soha nincs vége, csak egy kicsit arrébb megy. Ha valahol befejeződik, újrakezdődik máshol. Olyan, mint egy folyamatosan éhes élőlény; egy vak és közönyös féreg hatalmas szájjal, éles fogakkal, amely mohón falja fel az áldozatait, pénzzé alakítja őket, és a másik végén holttesteket ürít.

Egy szüntelen, megszakítás nélküli, mindent felzabáló folyamat.

Nincs vége.

Csak az áldozatok számára.

Tartalom

Az olvasóhoz

Előszó

Bosznia-Hercegovina 1992. április 6. – 1995. december 14.

1. Erős szél kelet felől

2. Szarajevó: a leghosszabb ostrom

3. Szarajevó szafari

4. Edin Subasić

5. Sanel Agić és a mesés piros BMX

6. John Jordan, szarajevói tűzoltó

7. Eduard Limonov Milánóban

8. A foci és négy gól képes megváltoztatni az életet

9. Párma

A trieszti légiós

10. Egy karosszéria, egy kávézó és orvosságok

A Francia: „Szarvasok az íjászoknak”

11. A Francia – első rész

12. Az íjászok – egy váratlan megerősítés

13. Egy szabad nő

14. A buli a villában

15. Egy kávézó, ahol nem csak kávét lehet inni

16. A Francia – második rész

17. Martina Radice kriminológus

Köszönetnyilvánítás

A Jaffa Kiadó könyveinek teljes választéka megvásárolható könyvesboltunkban:

1114 Budapest, Vásárhelyi Pál u. 10.

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Roboto Slab – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Zilla Slab – SIL Open Font License