Előszó

Ez a könyv elsősorban és mindenekfölött regény. A családok, melyek sorsát a történet nyomon követi, a Ducketektől a Penny családig mind a képzelet szülöttei, akárcsak szerepük a történelemnek a könyvben megjelenített összes szakaszában.

Nyomon követve az évszázadokon át ezeknek a képzeletbeli családoknak a sorsát, igyekeztem őket olyan emberekkel és olyan eseményekkel kapcsolatba hozni, akik és amelyek valóban éltek, illetve megtörténtek, vagy létezhettek, illetőleg megtörténhettek volna. Olykor-olykor ki kellett találni a történelmi események némely részletét. Példának okáért, valószínűleg sohasem fogjuk megtudni, hogy pontosan hol kelt át Julius Caesar a Temzén: e könyv szerzője számára legalábbis a jelenlegi Westminster helye tűnik a leglogikusabbnak. Hasonlóképpen, bár tudjuk, hogy milyen politikai körülmények között alapította Mellitus püspök 604-ben a Szent Pál-katedrálist, úgy véltem, megtehetem, hogy a saját elképzelésem szerint írjam le, milyen viszonyok uralkodhattak akkoriban a szász Lundenwicben. Sokkal későbbi időre, 1830-ra kigondoltam a szereplőim számára egy Szent Pongrác nevű választókerületet, ahol részt vehettek az abban az évben megtartott választásokban.

De nagy általánosságban – a normann hódítástól kezdve – az információknak olyan gazdag tárháza maradt fenn, nemcsak London történetét, hanem számtalan polgárának élettörténetét illetően is, hogy a szerzőnek bőven rendelkezésére álltak a részletek, mindössze arra volt időnként szüksége, hogy az elbeszélés megkönnyítése érdekében kisebb kiigazításokat tegyen a bonyolult események menetében.

London főbb épületeinek és templomainak elnevezése csaknem mindig változatlan maradt. Számos utca is megtartotta a nevét az angolszász idők óta. Amelyiké mégis megváltozott, azt vagy megmagyaráztam a történet során, vagy egyszerűen a ma leginkább ismert nevén írtam le.

A regényhez a következőket találtam ki: Cerdic angolszász cserekereskedelmi állomását nagyjából a modern Savoy Hotel helyére képzeltem; a Bika képével megjelölt ház, a St. Mary-le-Bow alatt, elképzelésem szerint a Williamson’s Tavern helyén vagy a közelében állhatott; a Szent Lőrinc Silversleeves-templom a Watling Street közelében bármelyik lehetett a környék számos kisebb temploma közül, amelyek eltűntek a nagy londoni tűzvész után; a Dog’s Head, vagyis Kutyafej, a Bankside mentén sorakozó, tucatnyinál is több bordélyház valamelyike lehetett.

Azt is megengedtem magamnak, hogy egy diadalívet helyezzek el a mai Marble Arch helyére abban az időben, amikor ott egy római útkereszteződés volt. Bár nem is elképzelhetetlen, hogy állt ott valóban egy ilyesféle diadalív – csak éppen meg kell még találni a maradványait!

A történet kitalált családjai közül a Dogget és Ducket nevek eléggé gyakoriak, sokszor előfordulnak London történetében.

Egyszer-egyszer szerepelnek a szövegben ilyen nevű, valóban élt személyek is, nevezetesen az a híres Dogget is, aki megalapította a Temzén a vörös zubbonnyal és ezüstjelvénnyel díjazott Dogget’s Coat and Badge Race nevű evezősversenyt, de ők a képzelt nevű családoktól világosan megkülönböztethetők. A képzelt családok nevének származtatása, valamint örökletes testi jegyeik természetesen, csupán a regény érdekében, kivétel nélkül kitaláltak.

A Bull (Bika) gyakran előforduló angol név; a Carpenter – vagyis Ács – jellegzetes, foglalkozást jelölő név, akárcsak a Baker (Pék), Painter (Festő), Tailor (Szabó) és még többtucatnyi hasonló. Akik olvasták a Sarum című regényemet, bizonyára rájönnek, hogy a Carpenterek rokonai az abban szereplő Masoneknek (Kőműves). A Fleming névvel is gyakran találkozhatunk – feltehetően flamand származásra utal. A Meredith walesi név, Penny pedig, bár nem feltétlenül, hugenotta. A ritkább Barnikel név, amely a Sarumban is előfordul, valószínűleg viking, s az eredete egy bűbájos legendával függ össze. Dickens is felhasználta ezt a nevet (Barnaele), bár roppant elítélő módon. Remélem, hogy jómagam némi elégtételt adtam nekik.

A Silversleeves (Ezüst ruhaujj) név azonban, valamint ezt a nevet viselő, hosszú orrú család, teljes egészében a képzelet szülötte. A középkorban igen sok efféle gyönyörű és tulajdonságjelző név volt, melyek, sajnos, többnyire kihaltak. A Silversleeves név ezt a régi hagyományt igyekszik megjeleníteni.

Annak az írónak, aki Londonról szeretne regényt írni, egyetlen roppant nehézséggel kell szembenéznie: olyan bőséges és olyan csodálatos ez az anyag. Minden londoninak megvan ebben a városban a maga kedvenc szöglete. Az embert újra meg újra kísértésbe ejti, hogy egyik vagy másik elragadó mellékútra térjen. Aligha akad egyetlen egyházközség is Londonban, amelyik nem szolgáltathatna anyaggal az efféle könyv számára. Az a tény, hogy London jelentős mértékben Anglia története is, kényszerített arra, hogy a helyszínek kiválasztásánál némelyeket előnyben részesítsem másokkal szemben, de remélem, hogy a választásom senkinek sem okoz csalódást, aki ismeri és szereti a nagyvárosoknak ezt a legcsodálatosabbikát.

1. fejezet

* * *

A folyó

Ezt a vidéket földünk fiatalkora óta számtalanszor tenger borította. Négyszázmillió évvel ezelőtt, amikor a kontinensek még egészen más alakzatokban rendeződtek el, a sziget egy hatalmas, alaktalan földtömeg északnyugati szélén az egyik kis hegyfoknyúlvány része volt. A hegyfok, amely magányosan nyúlt a nagy világóceánba, teljesen kietlen és elhagyatott volt. Senki szeme, az Istenén kívül, meg nem akadt rajta. Földjén semmiféle élőlény nem mozdult, egyetlen madár sem szállt az ég felé, még halak sem voltak a tengerben.

Ebben a távoli időben, a hegyfok délkeleti sarkában, egy vastag, sötét, palakőből álló csupasz terület emelkedett ki a visszahúzódó tenger helyén. Némán és üresen nyújtózott, akárcsak némely fel nem fedezett bolygó felszíne, a szürke, sziklás tájat csak itt-ott tarkította néhány sekély víztócsa. A pala rétege alatt, valahol a Föld mélyében, még ősibb feszültségek hoztak felszínre egy enyhén emelkedő dombvonulatot, mintegy kétezer láb magasra, s ez mint valami óriási hullámtörő gát húzódott át a tájon.

A vidék, szürkén és némán, sokáig éppoly ismeretlen maradt, mint a születés előtti végtelen üresség.

Az ezt követő nyolc geológiai szakasz idején, mialatt megmozdultak a kontinensek, kialakult Földünkön a hegyvonulatok többsége, és fokozatosan kifejlődött az élet, azt a helyet, ahol ez a palakő-dombvonulat állt, a Földnek semmiféle mozgása meg nem zavarta. De sokszor elöntötte, majd levonult róla a tenger. Váltakozva, hol hideg, hol meleg tengerek. Mindegyik évmilliókig maradt ott. És mindegyikük sok száz láb magasságban rakott rá üledéket úgy, hogy végül, bármily magas volt is maga a palagerinc, mégis be lett borítva, el lett fedve, mélyen eltemetődött, egykori létének szinte nyoma sem maradt.

Ahogy zsendülni kezdett az élet a Földön, ahogy növények borították el a felszínét, s a vizeiben élőlények kezdtek nyüzsögni, a bolygóra ebből az általa létrejött új, szerves életből képződött újabb rétegek kezdtek rárakódni. Amikor az egyik nagy tenger, körülbelül a dinoszauruszok kihalásának idején visszahúzódott, halainak és planktonjainak olyan elképesztő mennyiségű maradványait hagyta hátra, hogy a belőlük képződött mész mintegy háromszáz lábnyi réteggel borítja be Dél-Anglia és Észak-Franciaország nagy részét.

Így jött létre tehát egy új táj azon a helyen, amely alatt, mélyen eltemetve, ott húzódott az ősi dombvonulat.

Ez már teljesen más alakzat volt. Ahogy más és más tengerek jöttek és tűntek el, és a szárazföld belsejéből óriási folyamrendszerek törtek elő és hömpölyögtek végig a hegyfoknak eddig a sarkáig, a mészfelület itt mintegy húszmérföldnyi szélességben tágas és sekély völggyé alakult, északon és délen dombvonulatokkal, kelet felé pedig óriási V alakú nyílással. A különféle áradások nyomán további kavics- és homoklerakódások keletkeztek, az egyik áradás, egy trópusi tengeré, valamilyen puha üledék vastag rétegét hagyta maga után a völgy közepén, amely idővel londoni agyag néven lett ismeretessé. Ezek az áradások és visszahúzódó vizek alakították a nagy V-n belül ezeket a későbbi üledékeket új, némileg kisebb dombhátakká.

Ilyen volt mintegy egymillió évvel ezelőtt az a hely, ahol később London épült fel.

Embernek még mindig nyoma sem volt. Egymillió évvel ezelőtt ugyanis, bár már két lábon járt, a koponyája még mindig olyan volt, mint a majomé. És mielőtt színre lépett, még egy nagy folyamatnak kellett elkezdődnie.

A jégkorszaknak.

Nem a Földön képződött jeges rétegek kialakulása változtatta meg a szárazföldet, hanem azoknak a megszűnte. Valahányszor olvadásnak indult a jég, a befagyott folyók zajlani kezdtek, és az elképesztő méretű gleccserek mint lassú járatú buldózerek, völgyeket vájtak ki, hegyeket hántottak le, és elmosták a kavicsot, amellyel megteltek a vizek kivájta folyóágyak.

A nagy eurázsiai földtömegnek ezt a kis északnyugati nyúlványát az idők során soha nem borította be teljes egészében a jég. A jégfal, a legnagyobb kiterjedése idején, éppen a hosszú mészkő V északi széle mentén végződött. De amikor, mintegy félmillió évvel ezelőtt, odáig elért, annak jelentős következménye lett.

Abban az időben egy nagy folyó ömlött a dombvonulat közepétől keleti irányba, és egy útszakaszt a hosszú mészkő V-től északra tett meg. Ám amikor az előrenyomuló jég keresztezte és eltorlaszolta az útját, a hideg, tajtékzó folyóvíz másik kijáratot keresett magának, és mintegy negyven mérfölddel nyugatra attól a helytől, ahol a palakőhegygerinc húzódik, létrehozva a napjainkban Goring-szakadék néven ismeretes keskeny szorost, továbbfolyt kelet felé, végig a V közepén, amely alakjánál fogva tökéletesen alkalmas volt ennek a víznek a befogadására.

Így született meg a folyó.

Valahol, a jégnek későbbi számos visszatérése és eltűnése közt megjelent az Ember. Ennek időpontja bizonytalan. Azután, hogy a folyó már áttört a Goring-szakadékon, a Neander-völgyi ember még mindig nem fejlődött ki egészen. Olyanná, amilyennek mi ismerjük, csak az utolsó jégkorszak idején vált, nem sokkal régebben, mint százezer évvel ezelőtt. Valamikor, a jégfal visszahúzódásakor jelent meg a völgyben.

Majd végül, vagy szűk tízezer éve, lezúdult az olvadó sarkvidéki jég víztömege, és elárasztotta a síkságot a hegynyúlvány keleti oldalán. Nagy J alakban utat vágva a mészkőgerincen át, megkerülve a hegyfok alapját, keskeny csatornát mosott ki magának nyugati irányba, az Atlanti-óceán felé.

Ekképpen, akárcsak valamilyen északi Noé bárkája a vízözön után, a kis hegynyúlványból magában álló és mindörökre lehorgonyzott sziget lett, egészen közel a nagy földrészhez, amelynek egykor része volt. Nyugatra tőle az Atlanti-óceán, keletre a hideg Északi-tenger; a déli partja mentén pedig, ahonnan a magas mészkőszirtek áttekintenek a közeli kontinensre, a keskeny La Manche csatorna. És ekképpen jött létre, körülvéve ezektől az északi tengerektől, a brit sziget.

Következésképpen a nagy mészkő V már nem egy keleti síkságra, hanem a tengerre nyílt. A hosszú tölcsérből folyótorkolat lett. A folyótorkolat keleti oldalán a mészkőgerincek észak felé húzódtak, s a helyükön, keletre, nagy kiterjedésű, mélyen fekvő erdők és mocsarak maradtak. Délen magas mészkőgerincek és termékeny völgyek nyúltak ki mintegy hetvenmérföldnyire; ez képezi a sziget délkeleti csücskét.

Volt ennek a folyótorkolatnak egy különös jellegzetessége. Dagály idején benyomult rajta a tengervíz, és az nemcsak útját állta a tengerbe ömlő folyónak, hanem vissza is fordította úgy, hogy ilyenkor nemcsak a torkolat keskenyedő tölcsérében kavarta fel a vizet, hanem feljebb, jelentős távolságig magát a folyót is, ami a mederben óriási tömegű víztöbbletet eredményezett; apály idején pedig ez a víz gyorsan visszaáramlott. Így tehát a folyó alsó szakaszaiban olyan árapálymozgás jött létre, amely tíz lábnál is nagyobb szintkülönbséget eredményezett. És ez a rendszer így működött, felfelé a folyón, sok mérföldön át.

Amikor ekképpen bekövetkezett a sziget különválása, akkor ott már jelen volt az ember, a következő évezredek során pedig további emberek keltek át a keskeny, de veszélyes tengerszoroson. Ez idő tájt kezdődött ténylegesen az emberiség történelmi korszaka.

Kr. e. 54.

Ötvennégy esztendővel Krisztus születése előtt, egy hideg, csillagos tavaszi éjszaka végén kétszáz ember gyűlt össze, félkörben állva, a folyó partján, s úgy várta a hajnalt.

Tíz nap múlt el a vészjósló hír érkezése óta.

Előttük, a víz szélén, egy kisebb, öttagú csoport állt.

Szótlanul, mozdulatlanul álltak ott, hosszú, szürke köpenyükben akár köveknek vélhették őket. Ők voltak a druidák, a kelta papok, és most egy szertartásra készülődtek.

Arra, amely reményük szerint megmenti a szigetet és az ő világukat.

A parton összegyűlt tömegben hárman, bármi remény vagy bármekkora félelem töltötte is el szívüket a közelgő, fenyegető eseményt illetően, személyes és szörnyű titkot őriztek.

Egyikük egy fiú volt, a másik egy asszony, a harmadik egy nagyon öreg ember.

Számos szent hely volt a folyó mentén. De a nagy folyó szelleme sehol sem nyilvánult meg olyan határozottan, mint ezen a csendes partszakaszon.

Tenger és folyó találkozott itt. Lefelé, az egyre szélesedő áradat egymást követő óriási kanyarokkal hömpölygött át a mocsaras, nyílt terepen, majd végül, mintegy tíz mérfölddel távolabb, a torkolat hosszú, keleti irányú tölcsérré szélesedett, s úgy ömlött a hideg Északi-tengerbe. Feljebb a folyó elbűvölő bájjal kanyargott barátságos erdők között és friss, sík mezőkön át. De ezen a ponton, két nagy kanyar között volt két és fél mérföld hosszúságban a folyó egyik legelragadóbb szakasza, ahol a víz egyetlen, méltóságos áradatban ömlött kelet felé.

A dagály órája volt. Áradás idején, amikor a folyó torkolatában a benyomuló víz megfordította az áramlás irányát, ez a folyószakasz ezer yard, vagyis több mint kilencszáz méter széles volt; apálykor csak háromszáz. Középen, a déli part közepe táján, ahol a lápos területen kis szigetek képződtek, kavicsos földnyelv nyúlt a folyóba, apály idején félsziget alakban, mely dagálykor azonban szigetté változott. Ennek a földnyelvnek a végén állt a kis embercsoport. Velük szemben, az északi parton terült el az a hely, akkoriban lakatlanul, amelynek Londinos volt a neve.

Londinos. Még most, a derengő hajnali fényben is tisztán lehetett látni a vízen túl az ősi helyet: két elegyengetett tetejű kavicsdombot, melyek egymás mellett, mintegy nyolcvan láb magasan emelkedtek a víz szintje fölé. A két domb között kis csermely folyt. Balra, a nyugati oldalon, nagyobb patak ömlött az északi part vonalát megszakító tágas öbölbe.

A két domb keleti oldalán valamikor egy kisebbfajta erőd épült, ennek alacsony, most üresen álló, döngölt föld bástyájáról egykor megfigyelhették a folyótorkolatból érkező vízi alkalmatosságokat. A bal oldali dombon a druidák olykor-olykor ököráldozatot mutattak be.

Semmi más nem volt itt. Egy elhagyott település, meg egy megszentelt, áldozati hely. A törzsi központok innen északra és délre voltak. Azok a törzsek, amelyek uralkodója a nagy főnök, Cassivelaunus volt, a folyótorkolat fölött, az óriási keleti területeken éltek. A torkolattól délre lévő hosszú félszigeten a Cantii törzs azt a vidéket már Kent néven emlegette. A folyó volt a határ köztük és Londinos, az afféle senki földje között.

Maga a név eredete homályba vész. Egyesek azt mondták, hogy élt ott egy Londinos nevű ember; mások azt állították, hogy a név talán a keleti dombon épült kis földvárra utal. De igazán senki sem tudta. Az elmúlt ezer év folyamán valahogy ráragadt ez a név.

A folyó fölött, a torkolat felől hűvös szellő kerekedett. Iszap és vízinövények halvány, kesernyés illata érződött. Amint a tiszta égbolt kék színe kivilágosodott, lassan eltünedezett a ragyogó Hajnalcsillag.

A fiú didergett. Már egy órája állt ott és fázott. Az összegyűltek többségéhez hasonlóan ő is egyszerű, térdig érő gyapjútunikát viselt, melyet a derekánál bőröv fogott össze. Mellette állt, csecsemővel a karjában, az anyja és a húga, a kis Branwen, akinek a fiú a kezét fogta. Ugyanis az ő feladata volt, hogy ilyen alkalmakkor vigyázzon rá.

Okos, bátor kis legény volt a fiú, sötét hajú és kék szemű, mint népe, a kelták többsége. A neve Segovax, ő maga kilencéves volt.

Aki alaposabban szemügyre vette, a külsején két szokatlan jelenséget vehetett észre. Az üstökén, a homloka fölött egy fehér hajfürt nőtt, mintha valaki egy fehér festékes ecsetet húzott volna végig rajta. A folyó menti vidék kis településein élő családok közt többnél is előfordultak ilyen öröklődött jelek. – Ez ne bántson – mondta neki az anyja. – A nők közül sokan úgy vélik, ez annak a jele, hogy szerencsés ember leszel.

A másik ismertetőjel sokkal különösebb volt. Ha a fiú széttárta az ujjait, közöttük, egészen az első ujjpercig vékony bőrlebeny látszott, olyasféle, mint a kacsák lábán az úszóhártya. Ez is öröklődött sajátossága volt, bár nem minden egyes nemzedéknél jelentkezett. Olyan volt ez, mintha valamelyik távoli, ősi időben az ember egy régi, halszerű elődjének valamelyik génje makacsul ragaszkodott volna ahhoz, hogy nem változtatja meg teljes egészében a maga vízi jellegét, s ennek megfelelően tovább örökítette eredetének ezt a nyomát. És valóban, a fiú a maga nagy szemével, kicsiny, de szívós testalkatával az embernek valahogy az ebihalat vagy valami más kis vízi lényt, a mérhetetlenül távoli idők egyik fürge, eleven példányát juttatta eszébe.

A nagyapjánál is megjelent annak idején ez a jel. – De csecsemőkorában levágták ezt a fölösleges bőrdarabot – mondta Segovax apja a feleségének. Az asszony azonban a késnek még a gondolatát sem tudta elviselni, így hát semmit sem tettek. A fiút ez egyáltalán nem zavarta.

Segovax körbetekintett a családján: a kedves, szeretetre méltó kis Branwenre nézett, akinek váratlan dühkitöréseit ugyan senki meg nem fékezhette; meg az anyja karján ülő fiúcskára, aki éppenhogy elkezdett tipegni és az első szavait kimondani; és az anyjára, aki újabban olyan sápadt és furcsán szórakozott volt. Mennyire szerette őket! És amint a druidákon túlra tekintett, a szája enyhe mosolyra húzódott. A víz partjánál egy szerény tutajt látott, és mellette két férfit. Az egyik az apja volt.

Apának és fiúnak sok közös vonása volt. Ugyanolyan keskeny, fehér hajfürt, ugyanolyan nagy szemek. Az apjának csaknem pikkelyekre hasonlító ráncok barázdálta arca az embernek valamiféle komoly, halszerű teremtményt juttatott eszébe. Annyi szeretettel ragaszkodott a családjához, olyan alaposan ismerte a folyót, olyan kitűnően bánt a hálóival, hogy a helybeliek egyszerűen csak úgy nevezték: a Halász. És bár – mint Segovax már rájött – lehet, hogy vannak férfiak, akik fizikailag erősebbek, mint ez a hajlott hátú, hosszú karú, csendes fickó, de nála senki sem kedvesebb, és senki sincs, aki olyan bátor lenne, mint ő, a maga nyugodt módján. Lehet, hogy látszatra nem sokat mutat – szokták mondogatni az emberek a kis falujukban –, de a Halász olyan ember, aki soha nem adja fel a harcot. Segovax tudta, hogy az anyja imádja az apját. És ő is imádta.

S ez volt az, amiért az előző napon kidolgozta magában azt a vakmerő tervét, amely, ha sikerül megvalósítania, bizonyára az életébe fog kerülni.

A keleti láthatáron remegni kezdett a felizzó világosság. Néhány perc múlva felkel a nap, s a reszketve csillogó fény óriási sugara a víz sodra mentén, mintegy táncolva érkezik el keletről hozzájuk. Az összesereglett emberek hallgatták, amint a velük szembeforduló öt druida kántálni kezd.

Egy jeladásra valaki előlépett a tömegből. Tagbaszakadt férfi volt, pompás zöld köntöse, aranydíszei és büszke tartása mind azt bizonyította, hogy fontos nemesember.

Kezében lapos, szögletes fémtárgyat tartott, melynek fényesre csiszolt felülete tompán izzott a nap erősödő világánál. A középen álló magas, ősz szakállú druida kezébe adta.

A druidák az izzó látóhatár felé fordultak, a középen álló pap előrelépett, majd felállt a tutajra. Ugyanakkor az ott várakozó két férfi – egyikük Segovax apja – ugyancsak a tutajra lépett, s azt hosszú rudakkal a folyó erős sodra felé lökte.

A másik négy druida folytatta a kántálást, monoton hangjuk a folyó vize fölé áradva rejtelmesen felerősödött, miközben a tutaj egyre távolodott tőlük. Százyardnyira. Kétszáz yardnyira.

Előbukkant a nap, óriási vörös fél korong a víz fölött. És nőtt, egyre növekedett, arany fénnyel árasztotta el a folyót. A parton maradt négy druidának a nappal szemben állva csak a sziluettje látszott, ők maguk szinte óriásoknak tűntek, amint megnyúlt árnyékuk a várakozó csoportra vetült.

A druidák főembere már a folyó közepén volt, a két férfi a tutajt a rudakkal biztonságosan irányította a víz sodrában. Az északi parton a nap vöröses fényében fürdött a két alacsony domb. És ekkor, a tutajon álló magas druida, akár a tenger valamiféle ősi, fehér szakállú istene, feje fölé emelte a fémtárgyat, amely szinte fellobbanni látszott, amint rávetődtek a nap sugarai.

Bronzból kovácsolt pajzs volt az a fémtárgy. A szigeten a fegyverek többsége ugyan vasból készült, de a finomabb kidolgozást igénylő, szertartásoknál használatos fegyvereket, mint ezt is, az ősibb és könnyen megmunkálható bronzból készítették. Ez a pajzs pedig remekmű volt, melyet maga a nagyfőnök, Cassivelaunus küldött az egyik legmegbecsültebb nemesével. A kacskaringós vonalak mintázata, valamint a berakott drágakövek azt a legcsodálatosabb kelta ötvösmunkát képviselték, amelyről a sziget olyan híres lett. Ez volt a legbecsesebb ajándék, amit a szigetlakók az isteneknek felajánlhattak.

A druida a pajzsot egyetlen, széles mozdulattal magasan a víz fölé hajította. A pajzs felcsillant, majd nagy ívet írt le a levegőben, mielőtt lehullott a ragyogó aranyhídra, melyet a nap vetített keresztben a víz színére. Az összegyűlt emberek felsóhajtottak, amint a folyó befogadta az áldozatukat, és továbbhömpölygött.

De amint az öreg druida még utána nézett, valami különös dolgot látott. A bronzpajzs, ahelyett hogy lesüllyedt és szem elől tűnt volna, ott maradt lebegve, közvetlenül a tiszta víz felszíne alatt, és a napfényben fel-felcsillant fémfelülete. Az öreg először meghökkent, míg eszébe nem jutott, hogy ennek egyszerű az oka. Magát a fémet nagyon vékonyra kalapálták, a hátoldalát pedig fával bélelték ki. Amíg a fa teljesen át nem itatódik vízzel, addig az ünnepi díszpajzsnak ott kell lebegnie a víz leheletnyi vékony rétege alatt.

És még valami mást is látott az öreg pap. Miközben csendesen közeledett a hajnal, megfordult az ár iránya. A folyó sodra most nem lefelé tartott, hanem felfelé, a torkolattól egy Londinostól több mérfölddel feljebb lévő pontig. Ezért aztán a pajzs a hideg, áttetsző habok alatt felfelé úszott, mintha egy láthatatlan kéz húzná gyengéden a sziget belseje felé.

Az öreg csak nézte és elgondolkodott, hogy ez mit jelent. Jót vagy rosszat jövendöl-e, most, amikor ilyen szörnyű fenyegetéssel kell szembenézniük.

A fenyegetés Rómából jött. A neve: Julius Caesar.

Az évezredek során, amióta a jég végleg levonult, sokfajta ember telepedett le Britannia szigetén. Vadászok, egyszerű földművesek, Stonehenge-féle kőtemplomok építői, a legutóbbi századokban pedig az északnyugat-európai nagy kelta kultúrához tartozó törzsek. Bárdköltészetükkel és dalaikkal, bámulatos és fantasztikus ötvösmunkáikkal gazdagították a szigetlakók életét. Tartós, fából épült, meleg, zsúptetős kunyhókban laktak. Nagyobb településeiket cölöpkerítéssel vagy magas, döngöltföld falakkal vették körül. Árpát és zabot termeltek, állatokat neveltek, sört ittak, és mézből nehéz mézbort pároltak. Szigetük az északi köd függönye mögött elkülönült hely maradt.

Igaz, a nemzedékek hosszú során át elmerészkedtek a szigetre kereskedők a napsütötte földközi-tengeri világból, és különféle déli luxustárgyakat és élvezeti cikkeket hoztak cserébe szőrmékért, rabszolgákért és a sziget híres vadászkutyáiért. A legutóbbi nemzedékek idején élénk kereskedelem fejlődött ki a déli part egyik kikötőjén át, ahol egy másik, az ősi, elhagyott Stonehenge-templom tájáról eredő folyó ömlött a tengerbe. De annak ellenére, hogy a brit törzsfőnökök olykor-olykor örömmel jutottak hozzá a borhoz vagy selymekhez vagy római aranyhoz, az a világ, ahonnan ezek a luxuscikkek származtak, messze a látóhatárukon kívül maradt, és csak halványan jutott el a tudatukig.

De ekkor a klasszikus világ létrehozta minden idők egyik legnagyobb kalandorát.

Julius Caesar Róma uralkodója akart lenni. Ennek érdekében hódításokra volt szüksége. A közeli múltban észak felé nyomult, eljutott egészen a La Manche csatornáig, és megalapította az új, óriási római provinciát, Galliát. Most pedig erre a ködbe burkolódzó északi szigetre vetett szemet.

Át is jött az előző esztendőben. Caesar maga, személyesen szállt partra egy kisebb haderővel, főleg gyalogsággal, Britannia délkeleti fehér sziklái alatt. A brit törzsfőnököket előre figyelmeztették, de még így is félelmetes volt a fegyelmezett római csapatok látványa. Ám a kelta harcosok bátran küzdöttek. Lóháton és harci szekerekkel rajtuk ütve, sikerült többször is meglepniük a rómaiakat. Aztán egy vihar megrongálta Caesar flottáját. A partvidéken végrehajtott kisebb-nagyobb csetepaték és hadmozdulatok sora után Caesar a seregével együtt visszavonult, a törzsfőnökök pedig diadalittasan ujjongtak. Az istenek győzelemhez segítették őket. Amikor több, Galliából száműzött ember is figyelmeztette őket, hogy ez csak felderítő hadművelet volt, azt a britek többsége nem hitte el.

De aztán újabb hírek kezdtek átszivárogni a Csatornán. Új hajóhad épül. Állítólag nem kevesebb, mint öt légió és mintegy kétezer főnyi lovasság áll készenlétben. Tíz nappal ezelőtt Londinosból hírnök érkezett a törzsfőnökökhöz. Az üzenet, melyet hozott, rövid volt és határozott:

– Caesar erre közeledik.

A szertartás véget ért. A tömeg szétoszlott. Négy druida hazafelé tartott, ketten a folyótól délre, ketten északra mentek. Ami a legöregebb druidát illeti, aki az áldozatot bemutatta, őt Segovax apjának kellett a folyón hazavinnie, a főpap két mérfölddel feljebb lévő otthonához.

Miután az öreg búcsút intett az összesereglett embereknek, már éppen a ladikjába akart lépni, amikor megfordult, és megakadt a szeme az asszonyon. Csak egy pillanatig tartott. Majd intett az egyszerű halásznak, és máris útra kelt.

Csak egy pillanat volt az egész, mégis éppen elég hosszú. Cartimandua megremegett. Azt mondják, hogy az öregember mindent tud. Lehet, hogy ez igaz. Cartimandua ezt nem tudhatta. Kicsinyét az ölében tartva, Segovaxot és Branwent maga előtt taszigálta, úgy sietett oda, ahová a lovakat kikötötték. Vajon igaza volt? Azt mondta önmagának, hogy igen. Nem azt akarta-e, hogy ezzel mindnyájukat megvédje? Nem azt tette-e, amit tennie kellett? Mégsem szűnt meg a szörnyű bűntudata, a gyötrő aggodalma. Lehetséges-e, valóban elképzelhető, hogy a vén druida, akit a férje éppen most szállít haza a folyón, már tudja, hogy ő milyen alkut kötött a nemesúrral?

Néhány percig várakozott a lovak mellett, amíg megjöttek a nagyfőnök emberei. Ő is közöttük volt. Amikor meglátta, hogy az asszony ott várakozik, félrefordult és megállt.

Az ifjú Segovax nagy érdeklődéssel nézett a nemesemberre, ő volt ugyanis az, aki kilépett a csoportból és átadta a pajzsot a druidának. Keménykötésű, sűrű fekete szakállú, kék szemű, éles, metsző pillantású, leplezetlen tekintélyt sugalló férfi volt. Zöld köpenye alatt rókaprém szegélyű tunikát viselt. Nyakában a súlyos lánc – a kelta nyakék – a magas rangját jelezte.

Nem először látta őt a fiú. A nagy hatalmú parancsnok az elmúlt hónapban kétszer is ellátogatott erre a vidékre, és minden alkalommal a Londinosszal szemközti kis faluban szállt meg.

– Készenlétben kell lennetek – adta ki a parancsot az embereknek, miután megszemlélte a fegyvereiket. – Cassivelaunus nagyfőnök ennek a helynek a közelében akarja összevonni a haderőnket. A védelmet én fogom megszervezni. – Segovax anyja most otthagyta Branwent és a kicsinyt a fiánál, ő maga pedig elindult, hogy beszéljen a parancsnokkal.

A nemesúr figyelmesen nézte a közeledő asszonyt. És szokása szerint a nőt mérlegelte benne. Amint már az első találkozásukkor is megállapította, kétségtelenül szemrevaló teremtés. Sűrű, hollófekete haja a válla alá ért. A teste karcsú, nyúlánk, de azért dús keblű. Olyan a melle, amilyenről csak álmodhat a férfiember. Megfigyelte, milyen enyhén hullámos mozgást végez az asszony teste járás közben, amint közeledik hozzá. Ezt már akkor is észrevette, amikor először találkoztak. Vajon ilyen a járása, vagy csak az ő kedvéért teszi magát?

– Nos? – kérdezte nyersen.

– Áll még az alkunk?

A férfi a gyerekek felé nézett, majd távolabbra vetődött a pillantása, szeme a fatörzsből kivájt csónakot kereste, amelyben az asszony férje vitte, szorgosan evezve, az öreg druidát.

Már jócskán a folyó árjában haladtak. A férj semmiről sem tudott. A nemesember továbbra is figyelmesen nézte, szinte felmérte az asszonyt.

– Már megmondtam neked, hogy áll az alku.

Most olyannak látta az asszonyt, amilyen a későbbi éveiben lesz. Azt a sápadt arcot, amely majd beesetté válik, hegyesen kiálló pofacsontokkal, és mélyen ülő lesz ez a most csábító szempár is. A szenvedélyessége talán gyötrő szorongássá, talán keserűséggé változik. Rosszkedvvé. De jó, nagyon jó még néhány évig.

– Mikor? – Cartimandua kissé megkönnyebbült, de még mindig nem látszott rajta.

A férfi vállat vont.

– Ki tudja? Hamarosan.

– Nem szabad, hogy megtudja.

– Ha parancsot adok, mindenkinek engedelmeskednie kell.

– Igen. – Bólintott, de továbbra is tétován állt ott. Olyan, mint egy állat az őserdőből, gondolta a férfi. Csak félig megszelídített. Intett, hogy a meghallgatásnak vége van. Néhány másodperc múlva ellovagolt.

Cartimandua visszament az ártatlan gyerekeihez, akik mit sem sejtettek az ő szörnyű titkáról. De hamarosan meg fogják tudni. És ekkor egy még szörnyűbb gondolat futott át az agyán. Szeretni fogják-e őt még akkor is a gyerekei?

Ahogy a csónak az árral szemben haladt, a druida fürkész szemmel figyelte a vizet. Befogadta-e már a folyó a pajzsot, vagy ott lebeg-e még mindig az árban? Ránézett az őt szállító egyszerű, evező férfira is. Emlékezett a fickó apjára, akinek ugyanolyan úszóhártyás keze volt, mint a kisfiúnak. Meg annak az apjára is. A druida felsóhajtott. Nemhiába nevezték őt a környék lakói a folyó atyjának.

Nagyon öreg volt a druida, csaknem hetvenéves, de még mindig ereje teljében, még mindig lenyűgöző jelenség. Közel hat láb magas volt – óriás az emberek többségéhez képest. Tömör, ősz szakálla a derekáig ért, ezüsthajú feje fedetlen, kivéve a homlokát övező egyszerű aranypántot. A szeme szürke, a tekintete éber. Ő volt az, aki egyszer egy évben bemutatta az ököráldozatot Londinos ikerdombjainak nyugati felén; ő volt az, aki a vidék tölgyes ligeteiben imádságot mondott.

Senki sem tudta, mióta tevékenykedik az északnyugat-európai druida papság, de Britanniában többen voltak, mint valaha, amióta az elmúlt években számosan átkeltek a tengeren, hogy ezen a ködbe burkolódzó szigeten leljenek menedékre. Úgy tartották, hogy Britannia druidái őrizték meg az ősi tan legtisztább hagyományait. Furcsa, kör alakú templomok voltak a sziget belsejében, olyan régiek, hogy még azt sem tudta senki, vajon emberkéz építette-e őket, és azt mondták, hogy ezekben a templomokban jöttek össze a réges-régi időkben a druidák. A folyó mentén azonban, általában fából épült kis szentélyekben vagy a szent ligetekben imádkoztak.

Ennek az öreg druidának volt azonban egy olyan különleges képessége, ami a többi papnak nem adatott meg. Az istenek ugyanis, évekkel azelőtt, a jövőbe látás képességével ajándékozták meg.

Harmincharmadik évében járt, amikor ez a különös képessége először mutatkozott meg. Ő maga sem tudta megmondani, hogy ez ajándék vagy átok volt-e. Nem működött tökéletesen. Néha csak ködös előérzetei támadtak, néha ijesztő világossággal látott megjövendő eseményeket. Olykor pedig tudta, hogy ugyanolyan vak, mint mindenki más. Ahogy az évek múltak, egyre inkább úgy tekintett erre a jelenségre, hogy az se nem jó, se nem rossz, ez is csupán része a természet rendjének.

Az otthona nem volt messze. A két és fél mérföldnyi nagy folyószakasz nyugati, felső folyásának végénél volt a folyó számos méltóságteljes kanyarulatának egyike; ez itt teljes derékszögben fordult dél felé, mielőtt újra keleti irányban folytatódott. Egy kettéágazó áramlat e sarok körül, a folyó északi partjától távolabb, sík, négyszögletes szigetet hozott létre. Nyugodt, csendes hely volt, ahol tölgyek, kőrisfák és galagonyabokrok nőttek. Itt, ezen a maga választotta helyen élt harminc év óta egyedül, egy magányos, szerény kunyhóban a druida.

Gyakran látogatta a sziget menti településeket, és mindenütt nagy tisztelettel fogadták, és ellátták élelemmel is. Néha váratlanul magához rendelt egy-egy falusi embert, mint Segovax apját is, hogy az elvigye a csónakján északra, többmérföldnyi távolságra, valamelyik szent helyre. De az égő fa vékony füstoszlopa rendszerint azt jelezte, hogy a szigeten van, ez a füst igazolta csendes jelenlétét, úgyhogy a környék lakosai mintegy a hely őrzőjének tekintették, akárcsak valamelyik szent sziklát, melyet az évszakok a rajtuk növő zuzmó ellenére sem képesek megváltoztatni.

Pontosan amint a kanyarba értek, amikor már a szemük elé került a sziget, akkor vette észre az öregember a pajzsot. Akárcsak korábban, még most is halványan csillogott közvetlenül a víz felszíne alatt, s lassan úszott fölfelé az árral, a folyó távoli közepe felé. A druida először csodálkozva meresztette rá a szemét. A folyó lényegében véve nem utasította vissza az áldozatot. De nem is fogadta el. Az öreg megrázta a fejét. Ez a jeladás egybevágott azzal a baljós előérzetével, amely már egy hónappal azelőtt tört rá.

A másik dolog, amit azon a reggelen meglátott, más gondolatokat ébresztett benne. Azt nem tudta meg, hogy a fiú, Segovax mire készül, de megérezte Cartimandua szörnyű dilemmáját. De most azt is előre meglátta, hogy mit tartogat a sors a csónakjában nyugodtan evező halász számára. Volt azonban ennél egy sokkal jelentősebb és sokkal szörnyűbb esemény is, amire az előérzete figyelmeztette.

Valami, amit teljes egészében még mindig nem volt képes felfogni. Amint közeledtek az otthonához, még mindig a gondolataiba mélyedt. Valóban megtörténhet, hogy elpusztulnak Britannia ősi szigetének istenei? Vagy van valami más, olyasmi, aminek megtörténtét fel sem tudja fogni? Ez nagyon különös.

Segovax azon a nyáron állandóan várt valamire. Mindennap várta, hogy habzó paripáik hátán megérkeznek a hírnökök, és minden éjszaka a csillagokat bámulta és töprengett. Nem éppen most kelnek-e át vajon a tengeren? De senki sem jött. Készülődésről szóló hírek jutottak el időről időre a kis falujukba, de semmi jel sem utalt magára az invázióra. Olybá tűnt, hogy a szigetre mégiscsak visszatért a nyugalom.

A kis település, ahol Segovax családja élt, elragadó hely volt. Fonott vesszőkerítés vette körül a fél tucat zsúpfedeles és földpadlós kerek kunyhót, két karám is volt a sövényen belül az állatok számára, valamint néhány, cölöpökön álló raktárkunyhó. A kis falu nem a földnyelv csúcsán helyezkedett el, ahol most a druidák várakoztak, hanem mintegy ötven yarddal beljebb. Dagály idején, amikor a földnyelvből sziget lett, a falu el volt vágva a külvilágtól, de ez senkit sem nyugtalanított. Ami azt illeti, mintegy húsz nemzedékkel korábban, amikor először települtek le az emberek ezen a helyen, a fő vonzereje éppen ebben a víz nyújtotta védelemben állt. Maga a talaj azonban, az alapja kavicsos lévén, akárcsak a szemközti ikerdomboknak, szilárd és száraz volt. Amikor tavasszal az idő melegebb lett, a déli part mentén kiszáradt a lápos területek némelyike, s azokon lovak és szarvasmarhák legelésztek. Segovax és a kishúga, a többi gyerekkel együtt, ezeken a boglárkával, kankalinnal és fürtös gyöngyikével telehintett réteken játszott. De a kis földnyelv leginkább a halászatról volt nevezetes.

Széles, sekély és tiszta vizű volt a folyó. Sokféle hal élt a vizében. Rengeteg pisztráng és főként lazac. Maga a földnyelv csodálatosan alkalmas hely volt arra, hogy a hálókat a gyöngyöző vízbe vethessék. A fiúk a földnyelv töve körüli mocsaras partszakaszra is elmerészkedtek, ahol egyes helyeken könnyen foghattak angolnát is.

– Akik itt élnek – magyarázta a fiúnak az apja –, sohasem fognak éhezni. A folyó mindig gondoskodik róluk. – Néha, amikor kivetették a hálóikat, ott ült a parton az apjával, a víz túloldalán emelkedő kettős dombra bámulva. És amint az örökké változó árapályt figyelte, ahogy a folyó vize mindennap egyszer a torkolattól felfelé nyomult, aztán a legmagasabb szintet elérve megállt, majd leapadva, vissza, a tenger felé ömlött megint, az apja elégedetten mondogatta: – Látod, lélegzik a folyó.

Segovax boldog volt, ha együtt lehetett az apjával. Nagyon szeretett tanulni, az apja pedig örömmel tanította. Ötéves korában már mindent tudott arról, hogy miként lehet hurkokat vetni a közeli erdőkben. Mire hétéves lett, a közeli mocsarak nádjából már zsúpfedelet is tudott készíteni a kunyhóra. Képes volt, mint a cövek, olyan mozdulatlanul állni a kivetett háló mellett a sekély vízben, és tudta, hogyan lehet kihegyezett bottal ügyesen dárdavégre szúrni a halakat. Rengeteget ismert a számtalan kelta isten történeteiből, és fel tudta sorolni, számos generációra visszamenően, nemcsak a saját családja, hanem a sziget nagy főnökeinek őseit is. Újabban kezdett megismerkedni a törzseket és törzseket, főnököket és főnököket, falvakat és családokat a kelta sziget egész területén barátsággal vagy ellenségeskedéssel összekötő házasságok, leszármazások és hűségeskük jelentősebb, szövevényes hálózatával. – Ezek ugyanis – így magyarázta az apja – olyan dolgok, amelyeket egy férfinak tudnia kell.

Az elmúlt két évben mindezeken felül még egy fontos dologra megtanította az apja. Készített egy dárdát a fiának. Nem pusztán egy egyszerű halászatra alkalmas, kihegyezett botot, hanem könnyű nyelű, fémhegyű valódi dárdát.

– Ha egyszer majd igazi vadász és harcos akarsz lenni – mondta mosolyogva a fiának –, akkor mindenekelőtt jól kell tudnod bánni ezzel. De azért légy óvatos, amikor használod – tette hozzá aggodalmasan. Alig volt olyan nap, hogy valahová el ne ment volna a fiú, ahol a kis dárdáját célba hajíthatta. Hamarosan, bizonyos távolságból, bármelyik fát képes volt eltalálni. Nemsokára nehezebb célpontokat keresett magának. Néha vadnyulakat is megcélzott, de többnyire még sikertelenül. Egyszer rajtakapták, amint a kis Branwen engedelmesen tart a kezében egy botot, a végére tűzött céltáblával, amelyre ő a dárdáját hajigálta. Ezért még az egyébként mindig oly nyájas apja is haragosan összeszidta.

Bölcs ember volt az apja. És Segovax, amint kissé idősebb lett, mégis észrevett már valami mást is. Az ő keskeny arcú, meglehetősen gyéren nőtt barna szakállú, hajlott hátú apja, bár szívós és izmos volt, de testileg mégsem olyan erős, mint sokan mások. A közös munkáknál mégis mindig ragaszkodott ahhoz, hogy ugyanannyit végezzen el, mint bárki más. Ha sokáig, hosszú órákon át dolgozott, utána gyakran sápadt lett és kimerültnek látszott, és Segovax észrevette, hogy ilyenkor az anyja is aggódva néz rá. Máskor viszont, amikor nyári estéken az emberek sörtől és mézbortól elbágyadva körülülték a tüzet, az apja volt az, aki halk, de törékeny testalkatához képest oly meglepően mély hangon énekelt mindnyájuknak a népük költői nyelvezetén, olykor még egyszerű kelta hárfát is pengetve hozzá. Ilyenkor oldódott a feszültsége, s az arcát csodálatos derű árasztotta el.

Így állt elő tehát az a helyzet, hogy Segovax, mindössze kilencéves korára, anyjához hasonlóan, nemcsak szerette és csodálta az apját, hanem a lelke mélyén azt is tudta, hogy a védelmére szorul.

Egyetlen dolog volt csak, amiben, a fiú véleménye szerint, az apja cserbenhagyta.

– Mikor viszel végre le a folyón, a torkolathoz? – kérdezte csaknem minden hónapban.

Az apja meg mindig azt felelte:

– Majd egyszer. Amikor nem lesz annyi dolgom. – Segovax ugyanis még sohasem látta a tengert.

– Mindig azt mondod, hogy elviszel, de sohasem teszed meg – mondta panaszos hangon, és néha duzzogott is egy kissé.

Csak egyetlen felhő árnyékolta be ezeket a napsütötte napokat: az anya időnkénti rosszkedve. Mindig is szeszélyes hangulatú volt, éppen ezért ez sem Segovaxot, sem a húgát nem izgatta különösen. De a fiúnak úgy rémlett, hogy az anyja rossz hangulata mostanában gyakoribb, mint máskor. Néha minden ok nélkül összeszidta őt vagy Branwent, aztán meg hirtelen megragadta a kislányt és hevesen magához ölelte, majd ugyanolyan gyorsan elzavarta magától. Egyszer valami vétségért mindkettőjüket megütötte, utána pedig rögtön könnyekre fakadt. És valahányszor ott volt az apja, a fiú azt látta, hogy az anyja sápadtan figyeli a férjét, és csaknem haragosan követi szemével minden mozdulatát.

Amikor a tavasz nyárba szökkent, újabb hírek nem érkeztek Caesar készülődéséről. Senki sem érkezett a folyón az ő kis falujukba, aki megmondhatta volna nekik, hogy a tengeren túl gyülekeznek-e még mindig a légiók. De ha a fiú megkérdezte az apjától: – Ha jönnek a rómaiak, mit gondolsz, ide is eljönnek? – az apja mégis azt felelte mindig a maga nyugodt módján: – Igen – és aztán egy sóhajtással hozzátette: – Azt hiszem, erre kell jönniük. – Ennek pedig nagyon egyszerű oka volt.

A gázló. Ez a druida szigetének a közelében volt. Apály idején úgy lehetett átgázolni onnan a déli partra, hogy a víz egy felnőtt embernek csak a melléig ért.

– Persze – tette hozzá mindig az apja –, vannak feljebb a folyón más gázlók is. – De a torkolat felől jövet ez volt az első olyan hely, ahol biztonságosan lehetett átkelni a folyón. A szigetet átszelő nagy mészkődomb vonulatokon kialakult ősi csapásokról és utakról érkezők időtlen idők óta e felé az alkalmatos átkelőhely felé tartottak. Ha ez a római Caesar délen szállna partra és Cassivelaunusnak a torkolaton túli nagy kiterjedésű földjeire akarna betörni, akkor a legegyszerűbb útvonal ehhez a gázlóhoz vezetné.

Nemsokára ide kell érnie, mondta magában a fiú. És várt, miközben elmúlt egy újabb hónap. Aztán még egy.

Kora nyár volt, amikor megtörtént az a jelentéktelen esemény, amely után, Segovaxnak úgy tetszett, az anyja viselkedése még furcsább lett.

Egészen ártatlanul kezdődött az egyik délutánon, mindössze egy gyerekes civakodással. Sétálni ment a kis Branwennel. Kéz a kézben vágtak át a déli part rétjein, s a mögöttük emelkedő magaslatok, az erdők széle felé indultak. Egy ideig együtt játszottak, aztán Segovax, szokása szerint a dárdahajítást gyakorolta. Majd a kislány kért valamit.

Egészen apró kis ügy volt ez az egész. Segovax megígérte a húgának, hogy egyszer ő is elhajíthatja a dárdát. Semmi többet, csak ezt. Most azonban mégsem engedte meg neki, vagy azért, mert úgy gondolta, Branwen mégis túl kicsi hozzá, vagy csak mert ugratni szerette volna, később már maga sem emlékezett pontosan az okára.

– Megígérted! – tiltakozott a kislány.

– Lehet. De meggondoltam magam.

– Azt nem teheted.

– De igen. Megtehetem

A kis Branwen, a pöttöm, izmos testével, a csillogó kék szemével – aki akár azokra a fákra is megpróbált felmászni, amelyekre még Segovax is habozott volna felkapaszkodni – az indulatos természetével, amit még a szülei sem tudtak féken tartani, most sem engedett.

– Nem! – kiáltotta, és dobbantott a lábával. Az arca már kezdett kivörösödni. – Ez nem igazság! Add ide! – Azzal a dárda után kapott. De a fiú ügyesen elkapta a kezét.

– Nem, Branwen. Te a kishúgom vagy, és azt kell tenned, amit én mondok neked.

– Azt már nem! – kiáltotta a kislány, ahogy csak kifért a torkán, az arca már sötétvörös volt, és kicsordult a könnye is. Újra a dárda után nyúlt, majd apró öklével teljes erejéből a bátyja lábára ütött. – Gyűlöllek! – Szinte fuldokolt a dühtől.

– Nem! Nem szabad!

– De igen! Azért is! – kiáltotta. Bele akart rúgni a fiúba, de az megfogta a húgát. Ekkor Branwen beleharapott a kezébe, és mielőtt Segovax elkaphatta volna, felrohant az emelkedőn, be az erdőbe, és ott eltűnt.

A fiú egy ideig várt. Ismerte a kishúgát. Bizonyára ott ül fenn, egy fa rönkjén, tudván, hogy ő majd a keresésére indul. És amikor végre rábukkan, akkor majd nem lesz hajlandó megmozdulni, úgyhogy a végén még ő lesz kénytelen könyörögni neki. Végül azonban mégis elindult, fel az erdőbe.

– Branwen! – kiáltotta. – Szeretlek! – De válasz nem jött. Segovax hosszú ideig járkált mindenfelé. Nem veszhetett el, csak le kellett volna mennie bárhonnan a lejtős hegyoldalon, amíg a folyó menti rétre és mocsárhoz ér. Éppen ezért arról lehet szó csupán, hogy szándékosan elrejtőzött. Újra meg újra kiáltott. Semmi válasz. Csak egy dologra következtethetett. Már sejtette is, hogy a húga mit csinálhatott. Meglógott előle, hazaszaladt a szüleikhez, és azt mondta nekik, hogy ő elment és magára hagyta, amiért majd jól összeszidják. Ezt a trükköt egyszer már bevetette ellene. – Branwen! – kiáltotta még egyszer. – Szeretlek! – Majd csak halkan, maga elé suttogva: – Ezért még számolunk, te kis kígyó. – Aztán hazament. Ahol, meglepetésére, azt kellett tapasztalnia, hogy a húgának nyoma sincs.

A legkülönösebb azonban az anyja reagálása volt. Az apja egyszerűen csak sóhajtott és megjegyezte:

– Elbújt valahová, hogy bosszantsa Segovaxot. – Azzal kiment a házból, hogy megkeresse a lányát. De Cartimandua egészen másként reagált.

Teljesen elsápadt. Eltátotta száját az iszonyattól. Majd a rémülettől rekedt hangon kiáltott mindkettőjükre: – Gyorsan! Keressétek meg! Amíg nem késő! – Azt a tekintetet sem fogja Segovax soha elfelejteni, ahogyan az anyja nézett rá. Csaknem gyűlölettel.

Ez volt a falka legkevésbé kedvelt tagja, az, akit a legkevésbé vettek tekintetbe, ezt engedték oda mindig utoljára az ennivalóhoz. Még most, nyáron is, amikor a testvérei olyan jól tápláltak voltak, hogy sokszor annyi fáradságot sem vettek, hogy megtámadják a megpillantott zsákmányt, ez a példány továbbra is girhes és csapzott maradt. Amikor elindult a dombhátról, hogy odalenn valami hulladékot keressen magának, egyik testvére sem tiltakozott, csak megvető közönnyel néztek utána. Így történt aztán, hogy ezen a meleg nyári délutánon a nyiszlett, szürke árnyék hangtalanul suhant át az erdő fái közt az emberek lakta vidék felé. Egyszer sikerült már neki odalenn valami szárnyast elkapni.

Amikor meglátta a szőke kislányt, mégis megtorpant és tétovázni kezdett.

A farkasok nem szoktak emberre támadni, féltek tőlük. Egyedül rátámadni egy emberi lényre, a falka jóváhagyása és segítsége nélkül, a vezér kíméletlen büntetését vonná maga után. Másrészt viszont, ennek a gyilkosságnak nem is kellene kitudódnia. Vonzó falat, és senkivel sem kellene megosztania. A kislány egy rönkön ült, háttal a farkasnak. Magában dúdolgatott, s a sarkával rugdalta a rönköt. Az ordas közelebb settenkedett. A kislány meg se hallotta.

Amikor Cartimandua lélekszakadva felrohant a hegyre, még mindig halálosan sápadt volt. Ő az egyik irányba futott, a férjét a másik irányba küldte. A rémült Segovaxot már nem is látták. Az asszony nehezen lélegzett, de az iszonyú félelméhez képest ez a legkevésbé sem izgatta, a rettegése minden más gondolatot kiszorított az agyából.

Ha elvesztik a kislányt, akkor minden elveszett.

Cartimandua szenvedélye félelmetes volt. Néha gyönyörűnek tűnt ez a fékezhetetlen szenvedély, de többnyire mégis inkább olyan, mint valami szűnni nem akaró sajgó fájdalom, néha tárgytalan és iszonyú, mely hirtelen elfogta és ellenállhatatlanul sodorta magával. Ez történt most is. Ahogy felfelé rohant az emelkedőn, szemben az arcába tűző nappal, végtelen, szenvedélyes szerelmet érzett a férje iránt. Kívánta. Meg akarta védeni. Szüksége volt rá. Szinte el sem tudta képzelni a létét nélküle. Ami pedig a kis családjukat meg a csecsemőt illeti, hogyan is boldogulhatnának apa nélkül? Mellesleg, szeretett volna még több gyereket is. Erre is szenvedélyesen vágyott.

Nem voltak illúziói. A folyó menti falvakban máris több volt a nő, mint a férfi. Ha harcra kerülne sor, és a férje elesne, nagyon gyérek lennének az esélyei, hogy új férjet találjon magának. A szenvedélye hajszolta; az anyaság és a családja megóvása volt az, ami arra kényszerítette, hogy kíméletlenül gondolkozzék. Akarata ellenére is rákényszerült. És így született meg benne a szörnyű és titkolt elhatározása, melynek gyötrelme, mint valami állandóan visszatérő, szemrehányó hang, szüntelenül jelen volt, nem hagyta el soha a tavasz kezdete óta.

Jól tette? Azt mondta magának, hogy igen. Jó alkut kötött. A kislány bizonyára elégedett lesz; talán jobb körülmények közé kerül. Szükség volt rá, meg kellett tennie. Ez a legjobb megoldás. Kivéve, hogy mindennap úgy érzi, üvölteni szeretne.

Most pedig – és ez volt az a szörnyű titok, amelyről a férjének és a gyerekeknek fogalma sem volt –, ha történne valami a kis Branwennel, akkor a férje valószínűleg meghal.

Branwen akkor hallotta meg a farkast, amikor az a háta mögött már csak húszlábnyira volt. Amikor hátrafordult és megpillantotta, felsikoltott. A farkas ugrásra készen figyelte. De aztán várt egy kicsit. Történt ugyanis valami meglepő.

Branwen megrémült, de ugyanakkor élesen vágott az eleven esze. Tudta, hogy ha elfutna, a farkas azonnal elkapná azokkal a szörnyű fogaival. Mit tehet tehát? Csak egyetlen lehetősége volt. Mint minden falusi gyerek, ő is őrzött teheneket. Az ember még a rohanó marhákat is vissza tudja fordítani, ha a karjával hadonászik. Talán éppen csak egy pirinyó lehetőség, de hátha mégis zavarba ejtheti ezt a vadállatot. Ha nem mutatja ki a félelmét.

Bárcsak lenne valami fegyvere, akár csak egy botja is. De semmije sem volt. Az egyedüli fegyvere, amit otthon is gyakran igénybe vett, és ami, úgy látszott, csaknem mindig bevált, az a dühe. Ha úgy tudok tenni, mintha dühös lennék, gondolta. De még jobb, ha tényleg dühbe tudok jönni. És akkor, gondolta a kislány, már nem is félnék.

És így esett meg, hogy a farkas egyszerre csak egy apró gyerekkel találta szemközt magát, akinek a dühtől kivörösödött és eltorzult az arca, kis karjával vadul hadonászott, és szörnyű szitkokat vágott a képébe, átkokat, melyek a farkas számára érthetetlenek voltak ugyan, de a lényeget világosan kifejezték. Ami pedig még különösebb volt, a kislány, ahelyett hogy elfutott volna, feléje közeledett. A farkas egy pillanatra elbizonytalanodott és két lépést hátrált.

– Menj innen! Menj a fenébe! – ordította dühösen a kislány. – Ostoba állat! Eredj innen! – Majd összehúzva magát, ahogyan otthon szokta, amikor mérgében valósággal dúlt-fúlt, ellentmondást nem tűrő hangon rákiáltott: – Takarodj!

A farkas kissé még hátrább húzódott. A fülei megrándultak. De aztán, alaposabban végigmérve a kislányt, megvetette a lábát ott, ahol állt.

Branwen összecsapta a kezét, kiabált, dobbantott a lábával. Most már sikerült tényleg dühbe jönnie, de ugyanakkor óvatosan latolgatta az egymással szembeszegülő elszántságuk esélyeit. Merjen-e nekirontani a farkasnak, hátha megfordul és elszalad? Vagy nekimegy és megharapja? Tudta, hogy ha a farkas megharapja, akkor vége van.

A farkas megérezte a bizonytalankodását és megértette, hogy a kislány csak áltatja. Két lépést tett felé, morgott és ugrásra készen összehúzta magát. A kislány, tudva, hogy a játéknak vége, dühösen ráordított a vadállatra. De nem ment hozzá még közelebb. A farkas pedig még jobban a földhöz lapult.

És ebben a pillanatban vette észre, hogy a lány mögött megjelent még egy alak. A farkas teste megfeszült. Vajon azt jelenti ez, hogy jönnek a vadászok? Jobbra és balra nézett. Nem. Csak egyetlen alak volt ott, egy másik emberkölyök. Semmiképpen sem akarta elveszíteni ezt a könnyű zsákmányt, ugrásra készen újra összehúzta magát. Az emberkölyöknél csak egy bot volt. A farkas előrerontott.

Teljesen meglepetésszerűen érte az égető fájdalom a vállában. A fiú olyan hirtelen hajította el a hegyes végű botot, hogy az készületlenül érte a gyorsan mozgó vadat. Éles volt a fájdalom. A farkas megtorpant. Aztán meglepetten, egyszerre rájött, hogy nem tud továbbmenni. Majd a földre rogyott.

Segovax nem akart említést tenni a farkasról a felnőtteknek. Ha rájönnek, még nagyobb bajom lesz belőle, gondolta.

De a kislány magánkívül volt az izgalomtól.

– Megölted! Te végeztél vele! – kiáltotta boldogan. – A dárdáddal! – A fiú belátta, hogy hiába tiltakozik. Felsóhajtott.

– Hát akkor, gyerünk!

És azzal elindultak, lefelé a hegyről.

Ami annyira megzavarta a fiút, az az anyja érthetetlen reagálása volt. Amikor az apja mindkettőjüket összecsókolta, s a fiát vállon veregette, az anyjuk először egy szót sem szólt, csak nézett mereven a folyó túlsó partja felé, mintha meg sem történt volna itt, a szeme előtt ez a boldog találkozás. De amikor az apa elment, hogy lenyúzza a farkas bőrét, Cartimandua valami szörnyű, riadt tekintettel meredt Segovaxra.

– Tudod-e, hogy a húgod majdnem meghalt? – Segovax lesütötte a szemét. Tudta, hogy bajba fog kerülni. – Megölhetted volna azzal, hogy hagytad, hadd menjen fel egyedül a hegyre. Érted, hogy mit követtél el?

– Igen, anyám. – Persze, hogy megértette. De Cartimandua, ahelyett hogy összeszidta volna, kétségbeesetten nagyot sóhajtott. Ilyen hangot a fiú még sohasem hallott az anyjától, és zavartan nézett rá. Úgy tűnt, mintha az szinte meg is feledkezett volna róla. Csak a fejét csóválta, s közben szorosan magához ölelte a kislányt.

– Azt te nem is tudod. Fogalmad sincs róla. – Sarkon fordult, feljajdult, s csaknem olyan volt ez, mint valami állat jajveszékelése, és otthagyva mindkettőjüket, a falu felé indult. Sem a fiú, sem Branwen nem tudta, mire véljék ezt.

A szörnyű alkut akkor kötötték meg, amikor először érkezett ide Cassivelaunus nagyfőnöktől az a nemesúr, hogy megszervezze a folyó védelmét. Az asszonynak talán eszébe se jutott volna az ötlet, ha a látogató nem tett volna egy odavetett megjegyzést a falu asszonyaira, miközben a férfiak fegyverzetét szemlélte meg.

– Ha a rómaiak mégis idejönnek, a gázlóhoz, akkor mindnyájatokat elviszünk innen, feljebb, a folyón. – A sötét szakállú parancsnok nem akarta, hogy nők tartózkodjanak a csata közelében. Véleménye szerint csak útban vannak, és elvonják az embereik figyelmét. Ez a megjegyzés elég volt Cartimanduának, hogy töprengeni kezdjen, majd, hogy megszülessen az ötlete. Azon az estén, amikor meglátta, hogy a parancsnok egyedül van a tűznél, odamerészkedett hozzá.

– Mondd, uram, amikor majd felutazunk a folyón, nem jön velünk egy őr is? – A férfi vállat vont.

– De igen. Biztosan. Miért?

– Az én uramban az emberek errefelé mind nagyon megbíznak – mondta az asszony. – Azt hiszem, ő lenne a legalkalmasabb arra, hogy elkísérjen minket.

A nemes felnézett.

– Tényleg? Valóban azt hiszed?

– Igen – felelte csendesen. Látta, amint a férfi magában elmosolyodik, úgy is, mint akinek hatalom van a kezében és mindenféle ajánlattal találkozott már.

– És mi az, amitől ezt nekem is el kell hinnem? – kérdezte nyájasan, miközben a folyó elsötétedő vizére nézett.

Cartimandua ráemelte a szemét. Tisztában volt azzal, hogy milyen vonzó.

– Amit csak kívánsz.

A nemesúr hallgatott egy ideig. A katonai parancsnokok többségéhez hasonlóan, se szeri, se száma azoknak a nőknek, akik felajánlkoztak neki. Volt, akit elfogadott, másokat nem. De amikor kimondta, hogy mire gondolt, az a meglepetés erejével hatott.

– Az a szőke hajú kislány, akit ma délután melletted láttam, az a tiéd? Cartimandua bólintott.

És mindössze néhány röpke pillanat múlva már el is ajándékozta a kis Branwent.

Ez így volt helyes. Ezt kellett tennie. Ezerszer is elmondta ezt magában. Branwen persze a parancsnok tulajdona lesz. Gyakorlatilag rabszolga. A nemesúr eladhatja, vagy azt tehet vele, amit akar. De lehet, hogy egy ilyen lánynak nem is lesz olyan rossz a sorsa. Ott lehet a nagy Cassivelaunus udvarában, ha a parancsnok megkedveli, fel is szabadíthatja; még egy jó házasságot is köthet. Ilyesmi is megesett már. Jobb, mint itt tespedni, ebben a faluban, ahol minden olyan egyhangúan és nehézkesen megy – így érvelt magában Cartimandua. Ha a lány megtanulja, hogy féken tartsa a heves természetét, akkor ez a megoldás számára is nagyszerű lehetőséggé válhat.

És ennek fejében a férjének nem kell majd megverekednie a félelmetes rómaiakkal, hanem vele együtt utazhat fel a folyón oda, ahol biztonságban lesznek. A parancsnok nyíltan megmondta neki:

– Mindnyájan felmentek majd a folyó felső folyásához. A kislányt pedig a nyár végén kell átadnod nekem. – Addig csak arra kell vigyáznia, hogy titokban tartsa ezt az alkut a férje elől. Tudta ugyanis, hogy sohasem egyezne bele. De ha már megtörtént, akkor nincs mit tenni. Az adott szó az adott szó a kelták világában.

Nem csoda tehát, hogy attól a naptól fogva, amikor a farkas majdnem megölte a kislányt, Cartimandua állandóan maga mellett tartotta.

Julius Caesarról még mindig semmi újabb hír nem érkezett.

– Talán mégse jön ide – mondta Segovax apja derűlátón.

Boldogságban teltek Segovax napjai azon a nyáron. Az anyja ugyan továbbra is olyan furcsán rosszkedvű volt, és állandóan maga mellett tartotta a szegény kis Branwent, de az apja, úgy látszott, nagyon élvezi, ha együtt lehet a fiával. A farkas egyik lábát kitömte, és Segovax azt talizmánként hordta, a nyakába akasztva. Az apja minden áldott nap valami új fogásra igyekezett megtanítani a fiát, akár a vadászat, akár a fafaragás mesterségében, de még időjóslásra is tanítgatta. És aztán, a nyár közepén, Segovax meglepetésére és örömére, váratlanul kijelentette:

– Holnap kiviszlek a tengerhez.

A folyón többféle csónakon utaztak és szállítottak. A fiú apja rendes körülmények között egy tölgyfa törzséből kivájt egyszerű csónakot használt, abból vetette ki a part mentén a hálóit, és azzal kelt át olykor-olykor a túlpartra. Voltak természetesen tutajok is. A falubeli fiúk maguknak is készítettek az előző nyáron egy tutajt, melyet kikötöttek, és arról ugráltak a folyó kristálytiszta vizébe. Voltak ponyvával fedett kerek kis gyékénycsónakok is, és néhanapján láthatott Segovax a folyó felső folyása felől érkező kereskedőket is, akik hosszú, deszkapalánkos dereglyéken érkeztek – ilyen vízi alkalmatosságokat is ügyesen készítettek a kelta sziget lakói. De az afféle utazáshoz, mint amilyenre ők készültek, a kis falujuknak egy különlegesen alkalmas hajója volt. Ezt letakarva tartották, és Segovax apjának az őrizetére volt bízva. Ha voltak is még halvány kételyei a fiúnak, hogy valóban sor kerül-e erre a régen várt utazásra, azok végleg eloszlottak, amikor az apja kijelentette:

– A fonatos hajóval megyünk.

A fonatos hajó! A váza könnyű fából készített gerincből és erős bordákból állt. De ez a gondosan kidolgozott váz volt a hajótest egyedüli kemény anyagból készült része. A vázra kifeszített burkolat nem fából, hanem fűzfavesszőkből összerótt erős kosárfonatból állt. Ezt pedig, hogy vízhatlanná tegyék, bőrrel borították. Tengerentúli kereskedők már régen megcsodálták a kelta britek kosárfonatait. Ez is hozzájárult bizonyos fokig a sziget hírnevéhez.

A fonatos hajó ugyan csak húsz láb hosszú volt, de a jobb teljesítményét még egy különös alkatrésze is növelte. A hajó közepén egy erősen megtámasztott rövid árboc volt, amelyre vékony bőrvitorlát húzhattak fel. Az árboc csak egy gondosan kiválasztott és frissen kivágott kisebb fatörzs volt, hogy ne legyen súlyosabb a kelleténél, ennek tetején pedig meghagyták a fa eredeti villás ágát a vitorla felvonókötele számára. Kedves szokás szerint meghagyták az árboc csúcsáról kinőtt néhány lombos ágacskát is, úgyhogy a kis fonatos hajó szinte valamiféle vízen lebegő eleven fának vagy bokornak látszott.

Vitathatatlanul primitív vízi alkalmatosság volt, de a célnak megfelelő és rendkívül kényelmes. Könnyen felemelhető és szállítható, rugalmas, de erős, és alacsony merülése ellenére is eléggé stabil ahhoz, hogy szükség esetén a tengerre is kimenjenek vele. A folyón az evezők és az árapály sodra hajtotta, de ezt még megtoldhatták a kis vitorlájával is – ezek együtt, tekintettel a kis súlyára, még gyenge szél esetén is elegendők voltak a folyó sodrának leküzdésére. Horgonyként egy súlyos követ használtak, melyet amolyan halaskosárforma faládába helyeztek.

Most alaposan megvizsgálták a kis hajót, felállították és rögzítették az árbocát, és délután alaposan kipróbálták a folyón. Míg végül a fiú apja mosolyogva kijelentette:

– Tökéletes!

A következő napon nem sokkal hajnal előtt ért el hozzájuk a dagály, így hát apa és fia a csónakot már pirkadatkor letolta a földnyelv partjáról, hogy a majd elkezdődő apály sodra órákon átvihesse őket lefelé a folyón. Nyugatról, szerencséjükre, enyhe szellő is fújdogált, úgyhogy felvonhatták a kis bőrvitorlát is, és egy nagy evezőlapáttal kormányozva, a csónak farában ültek és nézegették a mellettük elsuhanó partot.

Amikor a folyó gyors árja elkapta őket, Segovax hátrafordult, hogy még egy pillantást vessen az anyjára, aki a földnyelv végénél állva még mindig sápadtan nézett a távozók után. A fiú integetett, de az anyja nem intett vissza.

Londinoson túl a folyó nem szélesedett ki gyorsan, és a fiú tudta, hogy mielőtt kiszélesedik, hosszú és kanyargós pályája egyik legérdekesebb szakaszán kell áthaladniuk.

A sziget belsejéből vezető hosszú útja során a folyó tett ugyan számos nagy kanyart, de csak Londinos után kezdődött azoknak a sűrűn egymást követő nagy kanyaroknak a sorozata, amelyek afféle kettős S alakban követték egymást. Mintegy mérföldnyire Londinos keleti dombjától, a folyó egy nagy kanyart írt le északi irányba, mielőtt teljesen jobb felé fordult és szinte önmagába visszatérve déli irányban folyt tovább. Ennek a déli kanyarnak a végén, légvonalban mindössze három mérföldnyire a keleti dombtól, a folyó a víz szélétől kényelmes emelkedővel felmagasodó partszakasz mellett haladt tovább. Itt aztán újra teljesen északnak, majd egy mérföld után még egyszer visszafelé fordult.

Miközben ezekben a kanyarokban hajóztak, Segovax apja kedvtelve nézte a fiát. Olykor-olykor megkérdezte:

– Na, most aztán merre van Londinos? – Néha tőlük balra, néha jobbra, máskor meg a hátuk mögött volt. Egyszer, amikor a fiú összezavarodott, hangosan elnevette magát. – Látod – magyarázta –, igaz, hogy távolodunk Londinostól, de most valójában mégis előttünk van. – Olyan tulajdonsága volt ez a folyónak, melyet a rajta hajózók jól ismertek.

Tiszta idő volt. Ahogy lefelé haladtak, Segovax jól láthatta, hogy a folyó vize, akárcsak Londinosnál, itt is mindenütt olyan tiszta, hogy jól látszik az olykor homokos, máskor meg iszapos vagy kavicsos feneke. Valamikor délelőtt megették a zablepényt, amelyet Cartimandua adott nekik az útra, és hozzá a folyóból a kezükkel kimert jóízű vizet itták.

Amikor aztán a folyó fokozatosan kiszélesedett, akkor kezdett a fiúnak először némi fogalma lenni arról a nagy mészkő V-ről, amelyen belül élt.

Magában Londinosban nem tűntek rögtön szembe a mészkőszirtek. A falu mögött, természetesen, ott voltak az enyhe lankák. Ezek az alacsony dombvonulatok mintegy öt mérföldön át kísérték a folyót, míg végül elérték a tágas kilátást kínáló hosszú dombhátat. Ez a főként agyagból képződött dombhát azonban éppen a déli nagy mészkődombvidék peremének hajlatánál volt, és a folyó környékéről ezért nem látszott tőle maga a dombvidék. A folyó északi oldalán Segovax jól ismerte a patakok szelte szelíd, erdős lejtőket, amelyek a folyóparton álló kettős halom hátterét képezték. Láthatta mögöttük az egymás fölé tornyosuló teraszokat és a többmérföldnyire nyúló néhány száz láb magas gerincek és szirtek vonulatát. A meredek, kiugró mészkőfokokról azonban, amelyek a belső agyag- és homokkőgerincek mögött északkelet felé kanyarodtak, fogalma sem volt.

Most viszont, Londinostól tucatnyi mérfölddel lefelé a folyón, egészen másfajta táj tárult a szeme elé. A folyó bal oldalán, ahol a nagy mészkő V északi széle már több mint harmincmérföldnyi távolságra esett, a partvidék lapos és mocsaras volt. A folyó partvidékén túl terül el, magyarázta Segovaxnak az apja, az az óriási sík, elhagyatott erdős és lápos terület, mely száz vagy még annál is több mérföld távolságra nyúlva, a sziget keleti partját alkotja dagadó ív alakban, s ahonnan a végtelen, vad, hideg Északi-tengerre nyílik kilátás.

– Óriási, zord terület – mondta a fiának a halász. – Véget nem érő partvidék. Az embert ott a keletről fújó, tengeren át érkező metsző szelek szinte kettévágják. Ott él Cassivelaunus főnök. Vad, független törzsek élnek arrafelé – tette hozzá fejcsóválva. – Csak az olyan erős, hatalmas férfi, mint ő, képes arra, hogy féken tartsa őket.

Egészen másféle tájat látott a fiú, ha most jobbra nézett. A folyó a V déli oldalán ezen a ponton a nagy mészkőszirthez közeledett. Szelíd lejtők helyett most meredek, magas part mellett hajóztak, amely mögött, amíg csak a szem ellátott, több száz láb magasan húzódott kelet felé a nagy, sziklás dombhát.

– Ez Kent, a Cantii törzs földje – mondta a fiúnak derűsen az apja. – Napokig gyalogolhatsz ezeken a mészkődombhátakon, amíg elérkezel a sziget végén a nagy, fehér sziklaszirtekig. – És elmagyarázta neki a sziget hosszú, délkeleti nyúlványának jellegzetességeit, meg azt, hogy tiszta időben onnan az ember átláthat a tengeren az új római provinciára, Galliára. – A dombvonulatok közt pedig, a völgyekben virágzó gazdaságok vannak – tette hozzá.

– Ők is olyan vadak, mint a torkolat északi oldalán élő törzsek? – kérdezte Segovax.

– Nem – mosolyodott el az apja. – De gazdagabbak.

Egy ideig csendben folytatták útjukat, a fiú csak ámult-bámult, az apja elgondolkodott.

– Egyszer – szólalt meg végül – a nagyapám valami különöset mondott el nekem. Fiatal fiú korában volt egy dal, amely arról szólt, hogy valamikor réges-régen egy óriási erdő volt errefelé – s ezzel keletre, a tenger felé mutatott. – De aztán jött egy nagy áradás, és az erdő azóta is ott van a mélyben, eltemetve. – Kis szünetet tartott, és mindketten eltöprengtek ezen a történeten.

– És még mit mesélt neked?

– Azt mesélte, hogy abban az időben, amikor először jelentek meg itt emberek, arra fenn az egész földet – és azzal észak felé mutatott – jég borította. Állandóan fagyott. És a jég olyan volt, mint valami óriási fal.

– És mi lett azzal a jéggel?

– Gondolom, hogy a nap olvasztotta fel.

Segovax észak felé nézett. Nehezen tudta azt a zöld tájat örökösen komornak és fagyottnak képzelni.

– Nem fagyhat meg újra a föld?

– Mit gondolsz?

– Én nem hiszem – felelte Segovax bizakodón. – Hiszen a nap mindig felkel. – Továbbra is csak nézte ámuldozva a vidéket, miközben a lassan mindinkább kiszélesedő folyón lefelé úszott a csónakjuk. Az apja nagy szeretettel figyelte a fiát, és magában imádkozott az istenekhez, hogy a fiú, ha ő már eltávozott, éljen tovább, és annak rendje-módja szerint nemzzen gyermekeket.

A délután közepe táján értek látótávolságnyira a folyótorkolathoz. Éppen egy nagy kanyart hagytak maguk mögött. A folyó itt már egy mérföld széles volt. És íme, itt volt előttük a torkolat.

– A tengert akartad látni – mondta halkan az apja.

– Ó, igen! – Ennél többet a fiú nem is tudott mondani.

És milyen hosszú volt az a torkolat! Baloldalt lassan kiöblösödött az alacsony part, egyre jobban kitágult, jobbra Kent magas szirtjei nyújtóztak egészen a látóhatár széléig. És közöttük a nyílt tenger.

Nem egészen olyan volt, mint amire számított. Úgy képzelte, hogy a tenger látszatra mintha valahogy a látóhatár felé süllyedve tűnne szem elől, ezzel szemben olybá tűnt, mintha az óriási nyílt víztömeg felduzzadna, mintha az egész óceán elégtelennek tartaná azt a helyet, ahol van, és minden igyekezetével gyorsan előrenyomulna, hogy betóduljon a folyó medrébe. Csak bámulta a tengert, a fodrozódó hullámait meg a víz hátán megjelenő sötétebb foltokat. Érezte a friss, sós levegő illatát. És megérzett valami hatalmas, borzongató izgalmat is. Íme, itt van előtte ez az óriási kaland. Kapu volt ez a folyótorkolat, maga Londinos pedig, ahogy most rájött, nemcsak egy nyájas folyóparti hely, hanem a kiindulópont egy olyan utazáshoz, amely ehhez a csodálatos, nyitott világhoz vezet el. Elragadtatottan bámulta ezt a világot.

– Odaát, jobbra, egy nagy folyó van – jegyezte meg az apja. És a magas partvonal mentén néhány mérföldön át elterülő vidékre mutatott, ahol egy hegyfok mögött, a mészkőszirt egyik hasadékán át zúdult le Kent nagy folyóvize, a Medway, hogy aztán ezzel az ő folyójukkal egyesüljön.

Még egy óra hosszat sodródtak lefelé a torkolatban. A víz sodra lelassult, a víz felborzolódott. A fonatos csónak billegni kezdett, a víz át-átcsapott az oldalán, s most mintha zöldebb, sötétebb lett volna. A feneke már nem is látszott, és ha a fiú kimert egy kis vizet és a szájába vette, érezte, hogy sós. Az apja elmosolyodott.

– Fordul az árapály – magyarázta.

Segovax, meglepetésére, egyszerre úgy érezte, hogy a kis csónak himbálódzásától felkavarodik a gyomra. Bosszúsan nézett maga elé, de az apja csak kuncogott.

– Hányingered van? Még rosszabb lesz, ha oda kimegyünk. – A tengerre mutatott. Segovax bizonytalanul nézett a távoli, háborgó nagy vízre. – De azért még mindig ki akarsz menni a tengerre? – kérdezte az apja, mintegy a fiú gondolataiban olvasva.

– Azt hiszem. Majd egyszer.

– A folyó biztonságosabb – jegyezte meg az apja. – Ott kinn, a tengeren, sokan vízbe fulladnak. A tenger kegyetlen.

Segovax bólintott. Egyszerre nagyon rosszul érezte magát. Titkon megfogadta, hogy egyszer azért, bármennyire felkavarodik is tőle a gyomra, kipróbálja azt a nagy kalandot.

– Itt az ideje, hogy visszainduljunk – mondta az apja. Majd hozzátette: – Szerencsénk van. Megfordul a szél.

Valóban megfordult. A szél, mintegy szégyenlősen titkolt szívességgel elállt, aztán délkelet felől kezdett fújni. A kis vitorla csapkodott, amint a halász ellenkező irányba fordította a hajót és lassan visszafelé indult.

Segovax nagyot sóhajtott. Úgy érezte, hogy soha életében nem lehet még egyszer ilyen remek napja, kettesben az apjával a fonott csónakban, szeme előtt a tengerrel. A víz felszíne fokozatosan elcsendesedett. Melegen sütött a délutáni nap. A fiú elálmosodott.

Segovax felriadt, amint az apja könyökével gyengéden oldalba bökte. Nagyon lassan haladtak. Bár egy óra telt el, amióta a szeme lecsukódott, még éppen csak maguk mögött hagyták a nyílt torkolatot és a folyó kanyarulatához értek. Ám amikor felébredt, meglepetésében felkiáltott, az apja pedig fojtott hangon azt mondta:

– Oda nézz! – Egy tőlük alig félmérföldnyire lévő alkotmányra mutatott.

A folyón egy nagy tutajt láttak, amely lassan távolodott a parttól. Nagy rudakkal lökdösték előre mintegy húszan, a folyó sodrán át. Segovax észrevette, hogy elindult mögöttük egy másik tutaj is. Ami olyan figyelemre méltó, az azonban nem a tutajok nagy mérete, hanem a rakománya volt. Ugyanis mindkettő egy-egy, a padozatához kötözött pompás szekeret vitt.

A kelta harci szekér félelmetes hadieszköz volt. Gyors lovak húzta könnyű, erős, kétkerekű szerkezet, melyen egy teljes fegyverzetű harcosnak és két segítőtársának volt helye. Ezek a mozgékony könnyen irányítható szekerek képesek voltak roppant ügyesen a kellős közepébe rontani valamilyen csetepaténak, majd onnan kirobogni, miközben az utasai jobbra-balra hajigálták dárdáikat és lődözték nyilaikat. A harcosok néha éles kaszákat szereltek a kerekekre, és ezek darabokra szeltek mindenkit, aki közel merészkedett. A harci szekér a tutajon pompás példány volt. Vörösre és feketére festve csak úgy csillogott a napon. Segovax elbűvölten bámulta, miközben az apja megfordította a csónakjukat, hogy nyomába szegődhessen a déli partig ennek a csodának.

De az, ahogyan a fiút elbűvölte a tutaj és annak ragyogó rakománya, az semmi volt ahhoz az izgalomhoz képest, amellyel az apja felkiáltott, amikor a part közelébe értek.

– Az istenekre, Segovax! Látod ott azt a hatalmas férfit azon a fekete lovon? És amikor a fiú bólintott, az apja közölte vele:

– Az ott, maga Cassivelaunus!

A következő két óra roppant izgalmas volt. Amíg a fiú kénytelen volt a fonatos csónakjuk mellett várakozni, az apja izgatottan beszélt az emberekkel és segített nekik, hogy partra vonják a tutajokat.

Miközben Segovax a kis csónak mellett ülve várakozott, nem kevesebb mint húsz harci szekeret és mintegy húsz lovat is áthoztak a folyón. A lovak legalább olyan pompásak voltak, mint a szekerek. Nagy hátaslovak, meg kisebbek, de igen fürgék, amelyek a szekereket fogják húzni. Amint látta, mind gondosan tenyésztett példány volt. Sok férfi is érkezett a folyó túlpartjáról, több szekérrakomány fegyverrel. Némelyek ragyogó öltözetben jöttek, élénk színű köpenyekben és csillogó arannyal felékszerezve. Büszkeségtől dagadozott Segovax szíve, amint elnézte az ő kelta népének ezt a ragyogó felvonulását. De mindennél nagyszerűbb volt, amikor a nagyfőnök – vörös köpönyeges, hosszan lelógó bajszú, impozáns termetű férfiú – magához hívatta az apját és beszélt vele. Látta, amint az apja letérdel a főnök előtt, látta, hogy beszélnek egymással, látta, hogy a nagy ember elmosolyodik, kezét a vállára teszi, majd egy kis medaliont ad neki. Lám, az apját, ezt az egyszerű parasztembert, ám derék férfiút, elismeri a sziget legnagyobb főnöke. Segovax elpirult örömében.

Jócskán benn jártak már a délutánban, amikor az apja visszament a fiához. Mosolygott, de gondterheltnek látszott.

– Itt az ideje, hogy elinduljunk– mondta. Segovax bólintott, de nagyot sóhajtott. Akár örökké is itt maradt volna.

De amint az apja, felfelé haladva újra a folyón, keményen dolgozott az evezőkkel, hamarosan jó messze jártak már. Amikor Segovax hátranézett, látta, hogy éppen az utolsó tutajt húzzák ki a partra.

– Nemsokára csatázni fognak? – kérdezte. Az apja csodálkozva nézett rá.

– Hát nem láttad, miről van szó? – kérdezte nyugodt hangon. – Úton vannak a tengerpart felé. – Keményen dolgozott az evezőlapátokkal. – Jönnek a rómaiak.

A kis Branwen kíváncsian leste az anyját. Még aludt, amikor Segovax és az apja elment, és a nap csendesnek és fölöttébb unalmasnak ígérkezett. Anyja a reggelt, néhány asszonnyal a kunyhó előtt üldögélve, kosárfonással töltötte, és miközben a gyerekek játszadoztak, csendesen beszélgetett. És kétségtelenül ott maradt volna egész délután is, ha nem érkezik oda a druida.

Egészen váratlanul jött, maga evezett egy kivájt fatörzsből készült csónakban, de hát az ember sohasem számíthatta ki, hogy mikor jön ide az öreg. Ősi rendjének természetes tekintélyével megparancsolta a kis falu lakosainak, hogy adjanak neki egy kakast és három csirkét az áldozat céljára, és kísérjék el a folyón túli szent helyre. Így hát a falubeliek, nem is tudva, mi késztette az öregembert, miféle ösztön vagy előérzet arra, hogy váratlanul otthagyja a szigetét, engedelmesen követték azon a napos délutánon, tutajokra és kerek gyékénycsónakokba szállva, a széles folyó másik partjára.

Nem egyenesen Londinos kettős dombjához mentek, hanem először a tágas öbölhöz, ahol a dombok nyugati oldaláról lefolyó erek táplálta folyócska beömlött a folyóba. Az öböl bal oldalán szálltak ki, majd felfelé a parton egy, a folyócskától körülbelül ötvenyardnyira lévő helyre mentek. Nem sok látnivaló volt ott, kivéve azt a három, mintegy térdmagasságú otromba követ, amelyeket egy üreg köré helyeztek el.

Szent kút volt a földnek ez a nyílása. Senki sem tudta, mikor és mitől nyílt meg. Vizét nem a folyó táplálta: forrás fakadt itt. És ebben az elhagyott kútban – így mondották – egy jóságos vízi istennő lakott.

A druida fogta az egyik csirkét, és miközben az emberek feszülten figyelték, elmormolt egy imádságot, majd gyakorlott mozdulattal elvágta a csirke torkát és a kútba dobta, ahonnan, a mélyből, egy pillanattal később meghallhatták a víz csobbanását.

Aztán visszamentek a csónakjaikhoz, átkeltek az öböl vizén és felgyalogoltak a nyugati dombra. Ott, a folyó felőli oldalon, közvetlenül a csúcs alatt egy nagy, füves tisztás volt, ahonnan kitűnő kilátás nyílt a vízre. Ennek a füves térségnek a közepén egy kis, mindössze néhány hüvelyk átmérőjű kört karcoltak a földbe. Ez volt az áldozati állatok rituális levágásának a helye. Itt áldozta fel a druida a kakast és a másik két csirkét, vérüket a körön belül a fűre csurgatta, és közben imát mormolt.

– Folyó, föld és ég istenei, íme, vért ontottunk számotokra! Védjetek meg minket most, a szükség órájában! – Aztán fogta a kakast és a csirkéket, közölte a falusiakkal, hogy most már hazamehetnek, ő pedig elindult a szemközti dombra, hogy ott ő egyedül társalogjon az istenekkel.

Ezzel a szertartás, a falu lakosai számára véget is érhetett. Békében el lettek bocsátva. Ahogy odatódultak a csónakjaikhoz meg a tutajaikhoz, elégedettek voltak, hogy a maguk részéről megtettek mindent, amit meg kellett tenniük.

De nem úgy Cartimandua.

Branwen egyre az anyját figyelte. Ő is észrevette, hogy milyen furcsán viselkedik.

Amikor mindenki beszállt a maga csónakjába, Cartimanduának vajon miért kellett megkérnie az egyik férfit, hogy hagyjon ott neki egy kis gyékénycsónakot, és miért indult Branwennel és a kisbabával vissza a dombra? Miközben a falubeliek mind átértek már a déli partra, ők miért kutatták át mindkét dombot, hogy a titokzatosan eltűnt druida nyomára akadjanak? És miért volt az anyja olyan sápadt és izgatott?

A kislány persze nem tudhatta, pedig Cartimandua viselkedésének nagyon is egyszerű oka volt. Az, hogy a druida ilyen hirtelen és váratlanul fontosnak tartotta az áldozat bemutatását, csak egyetlen dolgot jelenthetett. A főpap, a különleges képességei és az istenekkel való kapcsolata révén megérezte, hogy nagyon közeli a veszély. Eljött tehát számára, Cartimandua számára az iszonyú óra. Jönnek a rómaiak. És újra felütötte fejét, szörnyű erővel, a régen kínzó gondja.

Rosszul cselekedett? Mit tehetne? Azt se nagyon tudta, hogy mit akar mondani vagy kérdezni, csak visszament, hogy megkeresse a druidát. Biztos, hogy a főpap tud neki valami tanácsot adni, mielőtt még késő lesz.

De hová tűnhetett? Karján a kicsinnyel, Branwent pedig kézen fogva, maga után ráncigálva, keresztül-kasul bejárta a nyugati dombot, gázlókövekre lépve kelt át az ikerdombok közti kis patakon, és felmászott a keleti domb csúcsára, azt remélve, hogy ott találja az öregembert. De nyomát se látta ott, és már éppen azon volt, hogy feladja a kutatást, amikor megpillantott egy, a domb túlsó oldaláról felszálló vékony füstoszlopot. Rohanva igyekezett arra.

Volt még egy érdekes különlegessége a Londinos nevezetű helynek. A keleti domb a folyó felőli oldalán nem egyenletesen lejtett. Egy nyúlványban folytatódott, mielőtt kereken behorpadva ereszkedett le a folyóhoz. Így a domb délkeleti oldalán amolyan természetes amfiteátrum képződött, melynek nyájas, füves platója lenn, a folyóparton mintegy természetes színpad lett, maga a domboldal meg a horpadás pedig a nézőtér. A tágas teret körülölelő lejtők füvesek voltak, itt-ott néhány fával tarkítva; magát az emelvényt csak fű borította és néhány bokor. Itt, a folyóparton gyújtott egy kis tüzet a druida.

Cartimandua a lejtő tetejéről nézte, de habozott, hogy odamenjen-e hozzá. Ennek két oka volt.

Először: onnan, ahol állt, láthatta, hogy mit csinál a pap. A feláldozott szárnyasokból kiszedte a csontokat, s azokat a tűzre vetette. Ez azt jelentette, hogy jövendöl – az pedig a kelta papok egyik legtitkosabb tevékenysége volt, és a jóslás szertartása közben nem volt szabad őket arcátlanul megzavarni. A másik ok magára a helyre vonatkozott.

A hollókról volt szó.

Ezen a domboldalon emberemlékezet óta hollók tanyáztak.

Cartimandua persze tudta, hogy ha jól bánnak a hollókkal, akkor azok nem baljóslatú, hanem kedvező óment jelentő madarak. Úgy tartották, hogy a hollók hatalmas szelleme megvédheti a kelta törzseket. Valószínűleg ezért választotta a druida a jövő megfejtésére ezt a helyet. De amikor Cartimandua most a hollókra nézett, nem tudta elfojtani a borzongását. Mindig is megrémítették ezek a nagy, fekete madarak, az erőteljes nagy csőrükkel. Milyen fenyegetőnek és otrombának tűntek fel, amint szörnyű, mély, károgó hangjukat hallatva ott csapkodtak a szárnyukkal és ugráltak a füvön. Attól tartott, hogy ha lemerészkedne, valamelyikük bármely pillanatban odamehetne hozzá, megragadhatná a kezét vagy a lábát azokkal a gonosz karmaival, és azzal a kegyetlen csőrével lyukat vájna a húsába.

De a druida éppen felnézett és észrevette. Egy pillanatig, úgy rémlett, bosszúsan néz rá. Aztán szótlanul intett neki, hogy menjen oda hozzá.

– Várj itt – mondta gyorsan a kis Branwennek, és kezébe adta a csecsemőt. – Itt várj, el ne mozdulj innen! – Azzal mély lélegzetet vett, s a hollók mellett elhaladva lement a lejtőn.

Branwen élete végéig nem felejtette el a következő hosszú perceket. Mennyire félt, amint ott állt a füves lejtő tetején, egyedül a kisbabával, s nézte odalenn az anyját meg az öregembert. Még ha láthatta is Cartimanduát, akkor sem volt jó érzés, hogy otthagyták egyedül azon a furcsa, kísérteties helyen, és ha nem fél annyira a hollóktól, talán le is szaladt volna az anyjához.

Látta, amint Cartimandua komolyan mond valamit a druidának, látta, hogy az öreg lassan, tagadólag rázza a fejét. Aztán úgy tűnt, hogy Cartimandua könyörög. Végül az öreg druida megfontoltan kivett a tűzből néhány csontot, és hosszasan vizsgálgatta őket. Majd mondott valamit. Aztán egyszerre csak valami szörnyű hang hallatszott odalentről, de olyan erővel robbant ki, hogy a hollók is riadtan repültek a magasba, majd dühösen károgva szálltak le megint. Félelmetes jajveszékelő sikoltás volt az a hang, akár valamilyen kétségbeesett állat ordítása is lehetett.

De ezt a hangot Cartimandua adta ki.

Még senki sem sejtette a titkát. Segovax meg volt elégedve önmagával. A hazaérkezésük óta Londinos valóságos hangyaboly lett. Mire ők a falujukba értek, a sötét szakállú nemesúr már ott volt, s a fiú apját, a többi férfiemberrel együtt a folyón valamivel feljebb, a gázlóhoz küldte. A férfiak annyira tele voltak munkával, hogy a halászt, attól kezdve, alig látta a családja.

Óriási előkészületek folytak. A gázlónál kihegyezett karókat szúrtak a folyó medrébe. Többmérföldnyi körzeten belül favágásra rendelték ki a férfiakat, hogy a druida szigetének partján véges-végig erős cölöpkerítést építhessenek.

Naponta érkeztek az új hírek, amint mindenfelől újabb emberek érkeztek a gázlóhoz. A hírek néha zavarosak voltak.

– A brit törzsek mind megesküdtek, hogy Cassivelaunust követik – állította egy legény, miközben egy másik kijelentette: – A tengeren túl, Galliában a kelta törzsek felkelésre készülnek. Mi itt megpuhítjuk Caesart. Ők aztán odaát elvágják a visszavonulása útját. – Mások viszont nem voltak olyan bizakodók. – A törzsfőnökök egy része féltékeny Cassivelaunusra – jegyezte meg néhány nagyokos. – Nem lehet bízni bennük.

Az első hírek mégis kedvezők voltak. Caesar délen, a fehér szikláknál szállt partra és elindult a kenti mocsarakon át, de a sziget istenei azonnal lecsaptak rá. Akárcsak az első alkalommal, egy nagy vihar most is csaknem teljesen tönkretette a hajóhadát, és ez arra kényszerítette a rómaiakat, hogy visszamenjenek a partra, ahol a hajóikat kell megjavítaniuk. Amikor Caesar újra útra kelt, a fürge kelták lecsaptak rá a harci szekereikkel, szétverték a csatasorát és megsemmisítették a csapatait. – El sem érkeznek soha a folyóig – mondogatták most a falusiak. Mindazonáltal folytatódott a szorgos munka.

Segovax ideje mégis feszült, többnyire izgatott várakozással telt el. Ő maga biztosra vette, hogy a rómaiak mégis eljutnak idáig. És akkor elérkezik az ő titkos tervének az ideje.

– A kelták természetesen meg fogják semmisíteni a rómaiakat – magyarázta büszkén Branwennek. A folyó partja mentén elmerészkedett odáig, ahonnan már láthatta az előkészületeket. A második reggelen az emberek újabb fatörzseket úsztattak le a folyón.

Cartimandua már szédült a félelemtől, és szinte teljesen megzavarodott. Ha Branwen elment az oldala mellől, már rettegett. Ha a csecsemő felsírt, odarohant hozzá. Ha Segovax eltűnt, amit az gyakran megtett, akkor őrjöngve kereste, és amikor megtalálta, szorosan magához ölelte az elképedt fiút.

De mindenekfölött folyton a gázló felé tekingetett, oda, ahol a férje dolgozott. A férfiak kétszer ott is éjszakáztak, és bár a többi asszonnyal együtt ő is élelmet vitt nekik, a férjével mégsem sikerült beszélnie.

Bárcsak ki tudná bogozni ennek az egésznek az értelmét. Bárcsak megértené, hogy mit jelentettek a druida félelmetes szavai!

Talán mégsem azon a napon kellett volna odamennie az öreghez. A főpap biztosan nem is akart beszélni vele. De hát ő olyan nyugtalan volt, annyira nem tudta, hogyan segítsen magán.

– Kérlek, mondd meg – könyörgött neki –, mi lesz velem és a családommal? – Úgy tűnt, hogy a druida még akkor is habozott, míg végül, mintha vállat vont volna, kihúzott mégis néhány csontot a tűzből, megvizsgálta, majd bólintott, mintha valahogy azt jelezné, hogy valóban azt látta, amire számított. De ez mit jelentett?

– Három férfiembert szeretsz – mondta zord hangon a druida. – És egyiküket el fogod veszíteni.

Egyiket el fogom veszíteni? Melyiket? A három férfiember csakis a férje lehet, meg Segovax és a kisbaba. Életében sohasem volt köze más férfihoz. A pap bizonyára a férjére gondolt. De hát nem éppen az ő életét mentette meg? Hiszen ha jönnek a rómaiak, nem a férje fogja-e biztonságban felkísérni őket a folyón?

Rögtön az érkezése utáni napon megkereste a sötét szakállas nemest, amikor az éppen a védelem előkészületeit irányította.

– Áll még az alkunk? – kérdezte.

– Már megmondtam neked – felelte türelmetlenül a férfi, és intett, szinte elhessegetve magától.

Akkor hát mit jelenthet ez a jóslat? Azt, hogy egy újabb baleset éri Branwent, ami semmissé tenné az alkut? Vagy nem is a férjére vonatkozik a jóslat? Talán Segovaxszal vagy a kicsivel történik valami? Az újabb, kínzó kétségtől úgy érezte magát, mint a kölykeivel csapdába ejtett állat, amelyik elkeseredetten próbálja hol az egyiket, hol a másikat megvédeni a rájuk rontó ragadozóktól.

Végül, több napig tartó izgatott várakozás után megjött a hír, hogy Cassivelaunus szabályos ütközetre sorakoztatja fel a seregét.

Most pedig visszafelé özönlöttek a harcosok: gyalogosok, lovasok és harci szekeresek. Izzadtan és porosan érkeztek a gázlóhoz, egyik alakulat a másik után.

Voltak, akik árulást emlegettek, egyes dezertált törzsfőnökökről beszéltek. – A rómaiak megvesztegették őket – mondták. – Az istenek verjék meg az árulókat! – De még ha dühösek voltak is, nem csüggedtek el. – Egyetlen kudarc még semmit sem jelent. Várjatok csak, amíg a rómaiak megízlelik a bosszúnkat! – De azért, amikor Segovax nekibátorodott és megkérdezte az egyik szekeres harcost, hogy milyenek a rómaiak, az őszintén így válaszolt: – Zárt alakzatban harcolnak. – Majd hozzátette: – Szörnyűek.

Délen már semmi nem állta útját a rómaiaknak. A folyó volt a következő akadály.

– Itt lesz az ütközet – magyarázta a fiúnak az apja, amikor rövid látogatásra hazajött a faluba. – Itt fogjuk Caesart megállítani.

A következő napon pedig bejelentették a falu asszonyainak:

– Készüljetek a kiürítésre. Holnap indultok.

Segovax figyelmesen nézte, amint másnap reggel az apja felcsatolta a kardját. Általában bőrökbe göngyölve tartotta, és évente kétszer vette elő, hogy megvizsgálja, milyen állapotban van. Ilyenkor Segovaxnak is megengedte, hogy a kezébe vegye, de a pengéjét nem érinthette meg. – Megrozsdásodik, ha fogdosod – magyarázta az apja, miközben gondosan olajozta, majd visszatette a fából és bőrből készült hüvelyébe, és újra jól bebugyolálta.

Jellegzetes kelta fegyver volt. Hosszú, széles vaspengéjén vájat futott végig. Egyszerű keresztrúd volt a markolatánál, melynek gombját az ellenségre ádáz tekintettel néző emberfej alakra formálták.

Amint a fiú elnézte az apját, valahogy furcsán meghatódott. Milyen elnyűttnek látszott az elmúlt napok kimerítő munkája után. A gerince úgy hajolt meg, mintha állandó fájdalmat érezne. Mintha a karját is lazábban lógatta volna, mint máskor. A szelíd, nyájas tekintete fáradtnak látszott. De bármily törékeny volt is, bátran viselkedett. Szinte türelmetlenül várta, hogy harcolhasson. Valami elszánt férfiasság járta át az egész lényét, s ez felülkerekedett a testi törékenységén. Amikor leakasztotta a falról a pajzsát és két dárdát vett magához, Segovax arra gondolt, hogy az apja most nemes harcossá változott, s ettől büszkeség töltötte el, mert nagyon akarta, hogy az apja erős legyen.

Miután a halász mindezeket az előkészületeket megtette, magához vonta a fiát és komolyan szólt hozzá:

– Segovax, ha bármi történnék velem – mondta nyugodtan –, te leszel a férfi a családban. Neked kell gondoskodnod az anyádról, a húgodról és az öcsédről. Érted, ugye?

Utána magához hívta a kis Branwent, és olyasmit kezdett mondani neki, hogy legyen jó, de aztán a gondolat képtelenségétől maga is elnevette magát, s megelégedett annyival, hogy megölelte és megcsókolta.

Most már mindent elintéztek. A csoport a földnyelv csúcsánál várt az indulásra. Négy, fatörzsből kivájt nagy csónakban kaptak helyet a kis település asszonyai és gyerekei. Két tutaj is várt rájuk, azokon vitték az ennivalót és az ingóságaikat. Ott álltak és nézték őket a falu férfiai, várták a cölöpkerítéstől lehajózó nemes parancsnok végső eligazítását.

Néhány perc múlva megérkezett a sötét szakállas parancsnok. Körbetekintett, éles, ravasz pillantásával gyorsan számba vette mindnyájukat. Cartimandua a három gyermekével a csónakban állva elkapta a pillantását. A férfi észrevétlenül bólintott.

– Úgy látszik, minden rendben van – jegyezte meg mogorván. Végignézett a férfiakon, gyorsan kiválasztott hármat. – Ti a csónak utasaival mentek, ti fogtok vigyázni rájuk. – Kis szünetet tartott. – A falvak lakói mind ötnapi távolságra innen, a folyó felső szakaszánál gyülekeznek majd. Egy erődítmény van ott. És ott megmondják, hogy mit kell tennetek. – Majd Cartimandua férjére nézett. – Te is velük mégy. Te leszel a parancsnokuk. Állíts őrszemet minden éjszaka. – Azzal sarkon fordult, hogy eltávozzon.

Tehát sikerült. Cartimandua fellélegzett. Hála az isteneknek. Mindnyájan biztonságban vannak, egyelőre legalábbis. Éppen le akart ülni a csónakban, és ezért az első pillanatban észre sem vette, hogy a férje nem mozdult a helyéről.

A többi asszonyra nézett, akik ott ültek gyerekeikkel a csónakban. Mosolygott, és csak akkor vette észre, hogy a férje mond valamit. Fülelni kezdett.

– Nem tehetem.

A parancsnok összerántotta a szemöldökét. Megszokta, hogy engedelmeskednek neki. De Segovax apja a fejével nemet intett.

Mit mondott? Most jutott el egyszerre Cartimandua tudatáig. Hogyan tagadhatja meg, hogy velük menjen?

– Ez parancs! – mondta keményen a nemesúr.

– De én esküt tettem. Éppen néhány nappal ezelőtt – magyarázta a halász. – Magának Cassivelaunusnak. Megesküdtem, hogy Londinosnál harcolni fogok az oldalán.

Mindenki hallotta. Cartimandua a saját ziháló lélegzetét is hallotta, érezte, hogy a tagjai jéggé dermednek. A férje erről az esküről nem tett neki említést. De hiszen, jutott eszébe, amióta visszajött a folyó torkolatától, tulajdonképpen alig találkoztak.

– Esküt? – Látszott a parancsnokon, hogy megrökönyödött.

– Cassivelaunus egy jelvényt is adott nekem – folytatta a halász. – Azt mondta, hogy ezt tűzzem magamra a csatában, hogy megismerjen. – Ezzel elővette az öve zsebéből a medaliont.

Mindenki elnémult. A parancsnok a jelvényre nézett. Ez a fickó ugyan csak egy egyszerű falusi ember, de az eskü az szent dolog. Ami pedig azt illeti, hogy a főnöknek tett eskü… Láthatta, hogy a medalion valóban Cassivelaunusé. Cartimanduára nézett. Az asszony arca hamuszínűre vált. A parancsnok a kislányra nézett. Csinos kicsike. De hát ez ügyben most már semmit sem lehet tenni. Az alku meghiúsult.

Bosszúsan morgott, majd egy másik emberre mutatott.

– Te! Te leszel helyette a parancsnokuk. Indulás! – Azzal ő is elvonult. Amint a halász a feleségével és gyermekeivel távolodó csónak után nézett, valami mélabút érzett, de ugyanakkor elégedettséget is. Tudta, hogy a fia mindig is tudatában volt annak, hogy ő nem olyan erős, mint a többi férfi. És most boldog volt, hogy Segovax mindenki füle hallatára megtudhatta, milyen esküt tett ő a hatalmas brit törzsfőnöknek.

Lassan úsztak a csónakok a folyón. Ahogy körbehajózták a kanyarulatot, Segovax jól láthatta az ott gyülekező haderőt. Gyors egymásutánban érkeztek a különböző csoportok. Sorokba rendeződve álltak egymás mögött a harci szekerek; a cölöpkerítés mögött kis tüzek tucatjai égtek, azok körül gyűltek össze az emberek. – Azt mondják – magyarázta neki az apja még az indulás előtt –, hogy Cassivelaunus holnap megérkezik, lehet, hogy akár négyezer harci szekér is lesz itt. – Milyen büszke volt a fiú, amikor arra gondolt, hogy az apja része ennek a nagy hadnépnek.

Maguk mögött hagyták a gázlót és a druida szigetét, mintegy fél mérföldön át dél felé haladtak, aztán a folyó ismét jobbra kanyarodott, úgyhogy a fiú már nem láthatta a csatasorokat. Tőlük jobbra-balra zöldellő fűzfáktól szinte roskadozó iszapos lapályok és szigetek maradtak el mögöttük.

Branwen fejét a bátyja vállára hajtva elaludt a napon. Az anyjuk szótlanul bámulta a vizet.

Ahogy a folyó lapályos völgyön, rétek és zöldellő facsoportok között kanyargott, Segovax észrevette, hogy a víz már velük szembe, lefelé folyik. Ide már nem ért el a torkolatból a dagály árja. Kikerültek a tenger hatóköréből.

Azon az éjszakán fűzfák alatt táboroztak, majd az időközben hozzájuk csatlakozott más falubeli kitelepítettekkel együtt folytatták útjukat. Újabb csendes, napsütéses napon eveztek lassan felfelé a barátságos folyón. Senki sem vette észre, hogy az este beálltával Segovaxon újabb izgalom lett úrrá. Miből is sejthették volna, hogy most eljött végre az ő titkos tervének ideje.

A sötétség leple alatt lopakodott Segovax. A hold nem világított, de ragyogtak az égen a csillagok. Az emberek meg sem moccantak. A folyónak egyik hosszú, keskeny szigetén táboroztak le azon az éjszakán. Amikor lement a nap, az ég éles, vörös fényben izzott, ami másnapra jó időt ígért. Az úttól mindenki fáradt, kimerült volt. Nagy tüzet raktak, ettek, majd mindenki lefeküdt, hogy ott aludjon, ahol éppen volt, a csillagos ég alatt.

A fiú egy bagoly huhogását hallotta. Egyik kezében a dárdájával, óvatosan mozogva közelítette meg a víz szélét.

A másik falu lakosai két kis gyékénycsónakot hoztak magukkal, az egyiknek, mint a kenuknak, olyan hegyes volt az orra. Amint megpillantotta a fiú, rögtön tudta, hogy ez az ő lehetősége. A csónak ott hevert az iszapos parton. Olyan könnyű volt, hogy egy kézzel is el tudta húzni, minden különösebb megerőltetés nélkül. Éppen a vízre akarta csúsztatni, amikor a háta mögül, az iszapon, apró lábak szapora lépteinek ismerős hangját hallotta meg. Branwen volt az. Segovax felsóhajtott. Sosem alszik ez a kislány!

– Mit csinálsz?

– Pszt!

– Hová mész?

– Apához.

– Harcolni?

– Igen.

A kislány szótlanul fogadta a meghökkentő hírt, de csak egy pillanatra hallgatott el.

– Vigyél magaddal.

– Azt nem lehet. Maradj csak itt.

– Nem!

– Branwen, te is tudod, hogy nem jöhetsz.

– Nem. Nem tudom.

– Te még nem tudsz harcolni. Még túl kicsi vagy.

A fiú még a sötétben is látta, hogy a kislány elhúzza a száját, az arca eltorzul, s a kezét dühösen ökölbe szorítja.

– De megyek!

– Az veszélyes.

– Nem érdekel.

– Mindenkit felébresztesz.

– Nem érdekel! Kiabálni fogok. – Ez már igazi fenyegetés volt.

– Kérlek, Branwen. Csókolj meg.

– Nem!

Segovax magához ölelte. A húga megütötte. De még mielőtt bárkit is felébreszthetett, a fiú a vízre lökte a csónakot és belelépett. Pillanatok múltán már nem is látszott, amint szaporán evezve lefelé a folyón, elnyelte a sötétség.

Tehát megtette. Amióta hírét vette a fenyegető inváziónak, nem sokkal azelőtt, hogy a druida feláldozta pajzsát a folyónak, ő titokban már erre a vállalkozásra készült. Naponta gyakorlatozott a dárdájával, amíg olyan pontosságra tett szert, amivel a felnőttek közül is csak kevesen tudtak volna versenyre kelni. És most végre eljött az ő ideje. Harcolni fog, vállvetve az apjával. Úgy vélte: aligha küldhet el, ha váratlanul odaérkezem, amikor éppen elkezdődik a csata.

Hosszú volt az éjszaka. A folyó sodrában úszva, meg a kis evezőlapát segítségével, kétszer vagy háromszor olyan gyorsan haladt, mint amikor felfelé mentek a nagy csónakokkal. Szinte elsuhantak mellette a partok a sötétben.

De még csak kilencéves volt. Egy óra múlva már lankadt a karja; két óra múltán már sajgó fájdalmat érzett. De azért tovább erőltette. Újabb két órával később, az éjszaka kellős közepén, kezdett nagyon elálmosodni. Ilyen későig még sohasem volt ébren. Egyszer-kétszer előrebukott a feje, de aztán mindig összerezzent és felriadt. Talán, mondta magának, le kellene feküdnöm, ha csak egy rövid időre is; de valami ösztönösen arra figyelmeztette: ha megtennéd, biztosan a délelőtt közepéig is elaludnál. Rájött, ha ott lebeg állandóan a szeme előtt az apja képe, az erőt ad neki. Így aztán, olykor-olykor pihentetve kissé a karját, és hosszú órákon át folyton arra gondolva, hogy az apja ott vár rá a csatatéren, elég ereje volt az út folytatására. Együtt fognak harcolni, vállvetve, egymás mellett. Talán együtt fognak meghalni is. Úgy érezte, ennél többet ezen a világon nem is kívánhatna.

Amikor megjelent az égen a hajnal első fénysugara, Segovax elérte a folyó árapályos szakaszának kezdetét. Szerencséjére éppen apály volt, így hát az ár gyorsan sodorta lefelé, Londinos és a tenger felé.

Mire felkelt a nap, a folyó már jócskán kiszélesedett. Egy óra múlva az ismerős kanyarhoz közeledett. Az izgalomtól még a kialvatlanságáról is megfeledkezett, amint befordult a kanyarba és megpillantotta maga előtt, egy mérföldnél is közelebb, a druida szigetét. És akkor egyszerre csak úgy meghökkent, hogy elállt a lélegzete is.

Ott előtte, a folyón rómaiak keltek át.

A haderő, melyet Caesar Britannia meghódítására vonultatott fel, valóban félelmetes volt. Öt fegyelmezett légió – mintegy huszonötezer katona – kétezer főnyi lovassággal. A veszteségük Kent délkeleti félszigetén mindössze néhány ember volt.

A brit törzsfők szövetsége már kezdett széthullani. Caesar hírszerzése kitűnően működött. Tudta, hogy ha képes lesz most letörni Cassivelaunus erejét, akkor a fontosabb törzsfőnökök közül sokan valószínűleg átállnak az ő oldalára.

De az átkelés a folyón komoly feladat volt. Az előző napon egy foglyul ejtett kelta elmondta nekik, hogy karókat tűztek a folyóágyba. A szemközti cölöpfal is roppant szilárd akadály. Volt azonban a rómaiaknak egy nagy előnyük.

– A keltáknak az a bajuk – mondta Caesar a vezérkara egyik emberének –, hogy nincs összehangolva a stratégiájuk és a taktikájuk. – Amíg a kelták gyors rajtaütéseikkel zaklatták Caesar hadsorait, addig a rómaiak számára szinte lehetetlen volt a győzelem. Idővel felmorzsolhatták volna Caesar haderejét. Éppen ezért a kivárásra kellett volna alapozniuk a stratégiájukat. – De ezek a bolondok nyílt csatát akarnak – jegyezte meg Caesar. És abból a rómaiak általában győztesen kerülnek ki.

Ez egyszerűen a fegyelem és a fegyverzet kérdése volt. Amikor a négyszögletű alakzatba fejlődött rómaiak a pajzsaikat összekapcsolták a széleken, vagy amikor kisebb alakulat esetében a fejük fölött zárták össze a pajzsaikat, hogy ezáltal a tanknak valamiféle ókori megfelelőjét hozzák létre, akkor a kelta gyalogság részéről teljesen bevehetetlenné váltak, de még a gyorsan kanyarodó harci szekerek is csak nagyon nehezen tudtak áttörni rajtuk. Ezért aztán, amikor Caesar átnézett a folyón és meglátta, hogy ott a kelta csapatokat a nyílt terepen sorakoztatták fel, már tudta, hogy előtte az egyedüli komoly akadály csak a folyó. Így tehát, minden további teketória nélkül, kiadta a parancsot:

– Előre!

A folyón csak egyetlen gázló van, de azon is csak nehezen lehet átkelni.

Így írta ezt le Caesar a visszaemlékezéseiben. A gázló, persze, jellegénél fogva semmi különös nehézség elé nem állította, de Caesar, úgy is mint jó politikus és hadvezér, ezt nem szívesen vallotta be.

A lovasságnak azonnal parancsot adtam az indulásra, a légióknak pedig, hogy kövessék a lovasokat. Csak a fejük volt a víz színe fölött, de olyan sebességgel és olyan erővel nyomultak előre, hogy a gyalogság és a lovasság képes volt egyszerre támadásba lendülni.

Aligha meglepő, hogy sem Julius Caesar, sem senki más nem vette észre a folyó iszapos északi partjára több száz méterrel feljebb kihúzott kis gyékénycsónakot.

Mire Segovax szilárd, füves talajra ért, az egész testére rászáradt sárral bevont, barna emberke lett belőle. De mit sem törődött vele. Megtette, amit akart.

Egy mérföldnél is közelebb volt hozzá a kelták vonala. Milyen pompás látványt nyújtottak! Fürkész szemmel nézte a harcosok ezreit, hátha észreveszi az apját, de nem látta. Lassan, cuppogó léptekkel és a dárdáját maga után húzva indult feléjük. A folyót már teljesen ellepték a rómaiak. Az első alakulatok az északi parton gyülekeztek. Az összetömörült kelta csapatok felől kórusban összehangolt kiáltások hallatszottak. A rómaiak felől: csend. A fiú továbbment.

És akkor elkezdődött.

Segovax még sohasem látott ütközetet. Ezért el se tudta képzelni azt a hihetetlen zűrzavart. Egyszerre mindenütt emberek rohantak, és közben harci szekerek száguldoztak olyan sebességgel, hogy úgy látszott, a réteken át pillanatokon belül rárontanak az ellenségre. A rómaiak vértjei úgy csillogtak-villogtak, mintha valamiféle félelmetes, izzó teremtmények volnának. A lárma iszonyú volt, még onnan is elviselhetetlen, ahol a fiú állt. A fülsiketítő zajból kihallotta az emberek, felnőtt férfiak kínkeserves jajkiáltásait, hogy még hallgatni is iszonyatos volt.

És mindenekfölött azt sem tudta addig elképzelni, hogy mindenki olyan nagyon nagynak látszik. Amikor egyszerre csak feltűnt egy római lovas és alig százyardnyira tőle átvágtatott a mezőn, olyan volt, mint valami mesebeli óriás. A fiú, dárdáját markolászva, egyszerűen kis vakarcsnak érezte magát.

Megállt. A csata ekkor mintegy félmérföldnyire tombolt, és most közeledni kezdett őfelé. Halvány fogalma sem volt, hogy merre lehet az apja ebben a nagy kavarodásban. Érezte, hogy reszket.

Most fél tucat összehangoltan mozgó lovas vett üldözőbe egy kelta harci szekeret, amely a fiútól mindössze kétszáz yardnyira robogott.

Félelmetes látvány egy vágtató lovasroham. Többnyire még a jól kiképzett, négyszögbe tömörült gyalogosokat is kirázza tőle a hideg. De amikor egy fegyelmezetlen, szedett-vedett sokaság kerül rohamozó lovasokkal szemtől szembe, az mindig megfutamodik. Nem csoda tehát, hogy amikor a fiú egyszerre azt látta, egy egész hadsereg özönlik felé, annyira megrémült, hogy nem tudott továbbmenni. Hátrálni kezdett. Aztán futásnak eredt.

Hetek óta készülődött. Egész éjszaka evezett lefelé a folyón, hogy az apja mellett lehessen. És most itt van, mindössze néhány száz yardnyira tőle, és nem tud a segítségére sietni.

Még két óra hosszat állt remegve a folyóparton. Mögötte volt, az iszapos partra kihúzva a kis csónak, amelybe, ha a csata még közelebb kerül hozzá, rögtön beugorhat. Sápadt volt a félelemtől, és szörnyen fázott. Lidérces álomnak tűnt ez az egész nap. Amint nézte ezt a mezőkön és réteken át dúló hatalmas ütközetet, rémülten döbbent rá: minden bizonnyal gyáva vagyok.

– Bárcsak ne látna meg most, ilyen gyáván, az apám – fohászkodott az istenekhez.

De ennek a veszélye nem állt fenn. Amikor harmadszor indultak rohamra a rómaiak, Segovax apja elesett, karddal a kezében, ahogyan azt az istenek elrendelték.

Segovax egész nap ott maradt. A délután közepére befejeződött a csata. A kelták csúfos vereséget szenvedtek, és észak felé menekültek, a római lovasság üldözőbe vette őket, könyörtelenül lemészároltak mindenkit, akit utolértek. A győztesek kora este tábort ütöttek, kissé keletre onnan, Londinos kettős dombja közelében.

A csatatér – összetört harci szekerekkel, gazdátlan fegyverekkel és holttestekkel borított óriási terület – elhagyatott és kísértetiesen csendes volt. Ennek a kietlen mezőnek vágott neki végül is Segovax.

Eddig mindössze egyszer vagy kétszer látott halott embert. Ezért aztán készületlenül érte a tetemek furcsa szürkesége és merev nehézkessége. Némelyiket szörnyen megcsonkították; soknak hiányoztak a végtagjai. Hullaszag kezdte elárasztani az egész területet. Hullák hevertek mindenütt: a mezőn, a karók és a cövekkerítés mellett és a vízben, a druida szigete körül. Hogyan találhatná meg ezek között az apját, ha ugyan itt van egyáltalán? Lehet, hogy meg sem ismerné.

Már vörösödni kezdett az ég alja, amikor rátalált. A folyó közelében. Rögtön meglátta, a hátán hevert ugyanis, az a kedves, sovány arca az égre tekintett, s kitátott szája valami kifejezéstelen, szívfacsaró látványt nyújtott. A teste kékesszürke volt. Egy rövid, széles római kard félelmetesen mély, tátongó sebet vágott az oldalába.

A fiú letérdelt mellé. Érezte, hogy valami fojtogató forróság tör fel a torkába, s a szemét forró könnyek árasztották el. Kinyújtotta a kezét és megérintette az apja szakállát.

Annyira rázta a zokogás, észre sem vette, hogy nincs egyedül.

Római katonák kis csoportja közeledett, egy centurio vezetésével. Elhullatott római fegyvereket kerestek. Amikor meglátták a magányos alakot, feléje indultak.

– Egy hullarabló – jegyezte meg undorral az egyik legionárius. Mindössze húszlábnyira voltak a fiútól, amikor az, meghallva a fegyverzetük zörgését, hátrafordult és rémülten nézett rájuk.

Római katonák. Az alkonyi napfény izzott a vértjükön. Most fogják megölni. Vagy legalábbis foglyul ejtik. Őrült rémülettel nézett körül. Nem volt hová elfutnia. Mögötte csak a folyó. Arra rohanjon? Próbáljon úszva menekülni? Elfognák, mielőtt még elérné a vizet. Segovax lenézett. Ott hevert az apja mellett, ahol elesett, a kardja. Lehajolt, felvette a kardot és szembefordult a közeledő centurióval.

Ha megöl, legalább én is harcoltam, gondolta.

A kard súlyos volt, de erősen fogta, gyerekarca elszántságot tükrözött. A centurio, miközben homlokát ráncolva kissé közelebb jött, intett neki, hogy tegye le a fegyvert. Segovax a fejét rázta. A centurio már nagyon közel volt hozzá. Nyugodtan kihúzta a rövid, római kardját. Segovax szeme tágra nyílt. Harcra készült, de azt sem tudta, hogy mit kell tennie. És akkor a centurio lesújtott.

Olyan gyorsan történt, hogy a fiú szinte észre sem vehette. Egy fémes csattanás hallatszott, és meglepetésére az apja kardja kiesett a kezéből, és máris ott hevert megint a földön, ő pedig úgy érezte, mintha kiszakították volna a helyéből a csuklóját és a karját. A centurio arca nyugodt volt. Még egy lépést tett előre.

Meg fog ölni, gondolta a fiú. Végül is az apám mellett fogok meghalni. Bár most, látván maga mellett a szürke holttestet, már semmi vonzót nem talált az ilyen halálban. De mégiscsak harcban fogok meghalni. És még egyszer összeszedte minden erejét, hogy felragadja a kardot.

Rémülten tapasztalta, hogy alig képes felemelni. Annyira fájt a csuklója, hogy mindkét kezével kellett megfogni a kardot. Miközben vadul meglóbálta, szinte észre sem vette, hogy a centurio nyugodt tekintettel nézi. Segovax újra meglengette a kardot, de semmit sem ért el vele. És aztán nevetést hallott.

Figyelmét annyira csak a centurióra összpontosította, hogy észre sem vette a lovasok közeledtét. Féltucatnyian voltak, és kíváncsian nézték ezt a kis jelenetet. Középütt egy magas, kopasz és kemény, értelmes arcú férfi lovagolt. Ő volt az, aki nevetett. Mondott valamit a centuriónak, és mindenki vele együtt nevetett.

Segovax elvörösödött. A férfi latinul beszélt, így hát neki fogalma sem volt, hogy mit mondhatott. Talán valami durva viccet. Nem is vitás, bizonyára azt javasolta, hogy nézzék végig, hogyan fog meghalni. Óriási erőfeszítéssel megint meglóbálta az apja kardját.

Segovax nagyon is meglepődött volna, ha megérti, mi az, amit Julius Caesar éppen mondott.

– Íme, egy bátor kelta fiú. Azért sem adja meg magát. Jobb lesz, ha itt hagyjuk, centurio, különben még képes lenne mindnyájunkat kardélre hányni!

Segovax észrevette, hogy az apja tunikáján ott van rátűzve az a jelvény, amelyet Cassivelaunus adott neki. Megilletődötten magához vette, a karddal együtt, és elindult, egyszer állt csak meg közben, hogy még egy pillantást vethessen az apja arcára.

Az ütközet utáni hónapokban Caesar nem szállta meg a brit szigetet. Sohasem derült ki, hogy el akarta-e foglalni azon nyomban Britanniát, vagy sem, sokkal körmönfontabb volt, mintsem hogy ezt magától egyértelműen nyilvánosságra hozta volna.

A brit törzsfőnökökre a rómaiak óriási sarcot vetettek ki és túszokat szedtek. Caesar diadalittasan számolt be a sikerről. Ősszel azonban visszament a légióival együtt Galliába, ahol zavargások voltak készülőben. Minden valószínűség szerint rájött, hogy a hódításaival túlságosan messzire ment, méghozzá a kelleténél sokkal gyorsabban, és elhatározta, hogy előbb megszilárdítja az uralmát Galliában, és csak aztán fogja, egy későbbi időpontban megszállni a brit szigetet. Közben az élet a szigeten, legalábbis egyelőre, visszatért valamennyire a rendes kerékvágásba.

A következő tavaszon, bár félig-meddig számítottak rá, sem Caesar nem jött vissza, sem más rómaiak. És nyáron sem.

Kivéve egyszer. Annak az évnek egyik nyári napján a kis falu lakosainak különös látványban volt részük a kora reggeli órákban. A dagály sodrának hátán egy hajó úszott fel a folyón, méghozzá olyan, amilyenhez hasonlót még sohasem láttak.

Valójában nem is volt nagyon nagy, bár a falusiak szemében annak tűnt. Tömzsi vitorlás hajó volt, mintegy nyolcvan láb hosszú, a fara magas, az orra alacsony, és középütt, az árbocon nagy, négyszögletes, ponyvavászon vitorla volt, rávarrott gyűrűkkel, melyekbe pontosan beleillettek a vitorlafelvonó kötelek. A hajó orra fölötti kisebb árbocon egy kis, háromszögű vitorla volt, s ezzel megnövelhették a vitorlás telesítményét. A hajó oldalai simák voltak, a palánkjait vasszögekkel erősítették a bordázatához. Nem egy, hanem két, a tat mindkét oldalán elhelyezett lapáttal kormányozták.

Egyszóval, a klasszikus világ jellegzetes kereskedelmi hajója volt. Napbarnított tengerészei és a gazdag római, aki a hajó tulajdonosa volt, kíváncsiságból merészkedtek be a folyóba. A falu mellett eveztek ki a partra, és udvariasan mentek oda a település lakóihoz. Közölték, hogy csak azt a helyet szeretnék látni, ahol a csata volt, már amennyiben errefelé vívták. A férfiak közül ketten, némi habozás után beleegyeztek, hogy megmutatják nekik a gázlót és a druida szigetét, amit az idegenek meg is tekintettek. Majd, miután semmi egyebet nem találtak Londinosban, ami érdekelte volna őket, kihasználva az apályt, el is mentek, de előtte a falusiaknak fáradozásukért egy ezüstpénzt fizettek.

Történelmi szempontból semmi jelentősége nem volt ennek a látogatásnak. A sokkal jelentékenyebb történelem valamelyik árhulláma hátán úszó egyik hajó futó látogatása volt csupán, kis kitérőt téve egy szinte nem is létező helyre, hogy kielégítse egy gazdag ember kíváncsiságát.

De a fiatal Segovax számára ez a látogatás nagyon sokat jelentett. Elbűvölve tanulmányozta a külföldi hajót, amely oly szívfájdító jelenségként horgonyzott le előtte a folyón. Sóvár szemmel nézte az ezüstpénzt, megbámulta rajta az istenfőt, s megértette, hogy annak nem csupán díszítő célja van, bár sem a hasznosságát, sem az értékét nem tudta pontosan felbecsülni. De amint nézte a folyón ismét lefelé induló hajót, eszébe jutott az a nagyszerű nap, amikor az apjával kettesben meglátta a nyílt tengert.

– És ez a hajó most odamegy – mondta ki hangosan. – Oda ki, arra a tengerre. Egyszer talán majd visszajön ide. – És titokban arról álmodozott, hogy még ha római hajó is, egyszer elhajózik rajta, bárhová vigye is.

Különös, de olybá tűnt, hogy Segovax jobban szenved a veszteségtől, mint a család többi tagja. Nagy meglepetésként érte a fiút, hogy Cartimandua három hónapig tartó, legyűrhetetlennek tűnő fájdalom után váratlanul összeállt egy férfival. Az illető egy másik faluból származott, és nagyon kedves volt a gyerekekhez. De Segovax gyászos hangulata csak nem akart eloszlani. És ki tudja, meddig tartott volna még, ha nem vet véget neki az ősz végén egy apró esemény.

A kelták világában egy nagy ünnep köszöntötte a tél kezdetét. Ez volt a samhain, amikor a szellemek a sírjukból kikelve megjelennek a földön, meglátogatják az élőket, és arra figyelmeztetik őket, hogy az ősi lakhelyükön továbbra is jelenlévő halottak közössége azt akarja, ismerjék meg őket a majdan utánuk jövők is. Megható, de nagyon félelmetes esemény volt ez, ilyenkor ünnepi lakomát készítettek és komoly fogadalmakat tettek.

Néhány nappal a samhain után, egy enyhe, ködös délutánon a fiú és a húga kiment játszani a falu melletti kavicsos földnyelvre. De amikor belefáradtak a játékba, és Branwen hazament, a fiú hangulata egyszerre elborult, leült egy kőre, és a folyón át, a szemközti, londinosi dombokat bámulta.

Mostanában, különösen az idegen hajó látogatása óta szokásává lett, hogy így elüldögéljen. Ilyenkor, ahogy a folyó lassú, árapályos lélegzését figyelte, némileg enyhült a bánata. Hajnalban látta innen, amint a felkelő nap arany sugara rávetődik az alacsony, keleti dombra, alkonyatkor pedig a lemenő nap vörös izzását a szemközti, nyugati csúcs mögött. Úgy tűnt neki, hogy itt az élet és halál ritmusának megnyugtató, örökös ismétlődését érzékelheti. Már egy ideje ült ott, amikor lépteket hallott, és meglátta, hogy a szigeten lakó öreg druida jön felé.

Az öregember mostanában gyengének, törékenynek látszott. Többen is mondták, hogy a múlt évi csata nagy megrázkódtatással járt számára. De a Caesar távozása utáni évben mégis tovább látogatta a maga nyugodt módján, minden előzetes bejelentés nélkül, a környék településeit. Amikor most megpillantotta a szomorúan, magányosan üldögélő fiút, megállt.

Segovaxot meglepte, hogy a druida beszélni akar vele. Udvariasan felállt, de az öreg intett, hogy üljön csak vissza, majd a fiú még nagyobb meglepetésére, nyugodtan leült mellé.

De ha Segovax arra számított, hogy a druida jelenléte valamiképpen félelmetes lehet, most újra csalódnia kellett, méghozzá nagyon kellemesen. A főpap távolról sem volt félelmet keltő, inkább valami vigaszt nyújtó belső nyugalom áradt belőle. Sokáig beszélgettek, a druida barátságosan kérdezgette, Segovax pedig egyre nagyobb bizalommal válaszolt, míg végül a fiú, valami különös megkönnyebbülést érezve, mindent elmondott neki a csatának arról az iszonyú napjáról, elmondta, hogy mit látott, de beszélt a saját gyávaságáról is.

– De hiszen a csaták nem gyerekeknek valók – mosolygott barátságosan a druida.

– Én nem hiszem, Segovax, hogy te gyáva lennél. – Majd kis szünet után folytatta:

– Azt hiszed, hogy talán szégyent hoztál az apádra? Hogy cserbenhagytad? – A fiú bólintott.

– De hát ő nem is számított arra, hogy te is ott leszel – jegyezte meg az öreg. – Nem azt mondta-e éppen neked, hogy vigyázz az anyádra és a húgodra?

– De igen. – Aztán, amint arra az új emberre gondolt, akit az anyja maga mellé vett, akaratlanul is könnyezve kifakadt. – De hát elveszítettem. Elveszítettem az apámat. Már sohasem jön vissza hozzám.

Az öregember átnézett a folyón, kis ideig egy szót sem szólt. Tudta, hogy a fiú érthető bánata hiábavaló ugyan, mégis úgy meghatotta, ahogyan Segovax korábban el sem tudta volna képzelni. Nagyon is eszébe juttatta a druidának mindazt a sok szorongást és rejtélyt, ami hosszú idő óta nyugtalanította.

Furcsa dolog volt ez az ő látnoki képessége. Igaz ugyan, hogy néha megadatott neki a jövőbeli események meglátása – ahogyan már a rómaiak érkezése előtt is előre látta ennek a falusi családnak a sorsát —, de ez a képessége mégsem annyira valamiféle hirtelen megvilágosodás volt, hanem inkább egy általánosabb folyamat része, különös életérzés, amely minél öregebb lett ő maga, annál inkább megerősödött benne. Ahogy az élet a legtöbb ember számára olybá tűnik, mint egy hosszú nap a születés napkelte és a halál napnyugta között, az ő szemében ez másmilyennek látszott.

A vén druidának ez az élet egyre inkább álomszerűnek tetszett. Az életen kívül nem sötétség volt, hanem valami világosság, valami nagyon valóságos; valami, amiről úgy érezte, hogy azt mindig is ismerte, még ha leírni nem is tudta, s amihez vissza fog térni. Néha az istenek valami szörnyű világossággal megmutatják neki a jövő egy-egy részét, és tudta, hogy ilyenkor meg kell őriznie a titkukat a többi ember előtt. De általában csak azzal a bizonytalan érzéssel botorkált át az életen, hogy ő csupán része valaminek, ami úgyis előre eldöntött, ami mindig is úgy volt. Úgy érezte, hogy az istenek vezérlik őt a rendeltetése felé, és a halál csak valami röpke, mulandó dolog, egy hosszabb nap része.

De volt itt most valami furcsa és nyugtalanító. Mintha az elmúlt két évben maguk az istenek jelezték volna neki, hogy még ez a tágabb rendeltetés, ez a minket körülvevő árnyékvilág is a vége felé közeledik. Úgy érezte, mintha a sziget ősi istenei maguk is visszavonulásra készülnének. Végéhez közeledik vajon a világ? Vagy az istenek is meghalnak, töprengett a druida, akárcsak az emberek, lehullanak, akárcsak az őszi falevelek? Vagy talán, gondolta, amint e fehér hajfürtös és úszóhártyás ujjú egyszerű fiú mellett ült, talán olyanok az istenek, mint a folyók, amelyek láthatatlanul ömlenek a nagyobb folyamokba?

Aztán, kezét a fiú vállára téve, halkan megparancsolta neki:

– Hozd ide az apád kardját. – Néhány perc múlva, amikor Segovax odavitte a fegyvert, az öregember egyetlen nagy csapással kettétörte a sziklán a vaskardot.

A kardok eltörése ugyanis a kelták egyik szertartásának fontos része volt.

Ezt követően a druida fogta a kard két darabját, egyik karjával átölelte a fiút, a másik kezével a törött kardot magasra hajítva, a folyóba dobta. Segovax nézte, amint messze, nagyot csobbanva, a vízbe hullott.

– Ne bánkódj többé – mondta halkan a főpap. – Most már a folyó az apád. És a fiú, bár meg sem tudott szólalni, megértette, és tudta, hogy ez így igaz.

2. fejezet

* * *

Londinium

Kr. u. 251

Ketten ültek egymással szemben az asztalnál. Miközben veszélyes munkájukat végezték, egy árva szót sem szóltak egymáshoz.

Nyári délután volt – a római naptár szerint június idusa. Nagyon kevesen jártak kinn az utcán. Szellő se rezdült. Odabenn nyomasztó volt a hőség.

A két férfin, az egyszerű emberek többségéhez hasonlóan, nem a kényelmetlen római tóga volt, hanem közönséges, térdig érő fehér gyapjúruha, melyet mindkét vállnál egy-egy csat, derékban pedig öv fogott össze. A magasabb férfi ugyanolyan anyagból készült rövid, ujjatlan körgallért viselt, a fiatalabb jobban szerette, ha a válla szabadon marad. Mindketten bőrsarut hordtak a lábukon.

A szoba szerény volt, mint mindenütt ebben a negyedben, ahol a kis utcák mentén, az udvarok körül zsúpfedelű, favázas házak és műhelyek zsúfolódtak össze. A vályogfalakat fehérre vakolták; a helyiség egyik sarkában munkapad állt, egy állványon vésők és egy szekerce, amely arról tanúskodott, hogy a gazdája ács.

Csend volt. Csak a magasabb férfi kezében lévő fémráspoly finom, reszelős hangja hallatszott. S közben kinn, a keskeny utca végében, valaki őrt állt. Szükséges elővigyázatosság volt ez. A tevékenységükért ugyanis halálbüntetés járt.

Azon a helyen, ahol a folyó partjánál a két kavicsdomb emelkedett, most fallal körülvett, nagy város állt.

Londinium békésen terült el a tiszta kék ég alatt. Nagyon kellemes hely volt. A part melletti két domb is átalakult, enyhén lejtős oldalain kényelmes teraszokat képeztek ki. A keleti domb tetején impozáns fórum volt, melynek komoly kőépületei sápadt fénnyel verték vissza a nap sugarait. A fórumtól széles út vezetett le a folyón átívelő masszív fahídhoz. A nyugati dombon, közvetlenül a csúcsa alatt óriási, ovális amfiteátrum zárta le a látóhatárt, mögötte pedig, az északnyugati szögletben volt a katonai helyőrség főparancsnoksága. Lenn a folyóparton fából ácsolt dokkok és raktárépületek, míg a dombok közt lerohanó patak keleti partján a kormányzói palota szép kertjei voltak.

És az egész együttest – templomokat és színházakat, stukkókkal díszített palotákat és lakóházakat, piros cserepes tetőket és kerteket – a bejáratot biztosító kapukkal ellátott erős, magas fal vette körül.

Két főútvonal keresztezte a várost nyugatról keletre. Az egyik a nyugati fal két kapuja közül a felsőnél lépett be a városba, és a két domb tetején áthaladva az egyik keleti kapun át lépett ki. A másik a lejjebb lévő nyugati kapun át jött be, félmagasságban haladt át a nyugati dombon, majd lefelé, a patakon át és a kormányzói palota mellett folytatódott.

Ez volt Londinium: két domb, melyet két kitűnő út kötött össze, és fal vett körül. A partvonala több mint egy mérföld hosszú volt; lakosainak száma mintegy huszonötezer lehetett. Körülbelül kétszáz év óta állt azon a helyen.

A rómaiak annak idején nem jöttek át egyhamar Britanniába. A folyóparti csata után Caesar harmadszor már nem tért vissza. A nagy hódítót tíz évvel később a római szenátusban meggyilkolták. Újabb évszázad múlt el, amíg Claudius császár, Kr. u. 43-ban átkelt a tengerszoroson, azzal a céllal, hogy civilizálja a szigetet.

Ha már hozzáláttak a sziget megszállásához, azt gyorsan és alaposan hajtották végre. A fontosabb törzsi központokban azonnal katonai támaszpontokat létesítettek. A földet feltérképezték. Az okos, körültekintő római gyarmatosítók érdeklődését hamarosan felkeltette az a hely, amelyet a kelta Londinos néven emlegettek. Ez nem valamelyik törzs székhelye volt. A főbb törzsi központok, akárcsak Caesar idejében, keleten, a hosszú folyótorkolat két oldalán helyezkedtek el. De ez volt még mindig az első pont, ahol át lehetett gázolni a folyón, éppen ezért alkalmas arra, hogy egy útrendszer természetes központjává váljék.

A rómaiakat azonban valójában nem is annyira a gázló érdekelte, hanem inkább a helynek egy másik, a gázló közelében lévő különlegessége; ugyanis amikor a római utászok megpillantották a két alacsony, kavicsos dombot és a szemközti oldalról a folyóba nyúló kavicsos földnyelvet, abból rögtön levonták a kézenfekvő következtetést.

– Tökéletes hely egy híd számára – jelentették. Lejjebb a folyó kiszélesedett, mintegy tóvá terebélyesedett. Feljebb a partok mocsarasak voltak. – Itt viszont a folyó egészen keskeny – így érveltek –, a kavicsos meder pedig szilárd alapot képez, amelyre építeni lehet. – És ami még jobb: az árapály még ezen a ponton túl is éreztette hatását, így aztán a hajók a dagály és apály sodrában könnyen fel-le úszhattak, a két domb közti kis öböl pedig, amelybe a patakocska ömlött, kisebb hajók számára alkalmas kikötő volt. – Ez természetes kikötőhely – állapították meg végül is.

A folyót Tamesisnek, a kikötőt pedig, a régebbi nevét latinosítva, Londiniumnak nevezték.

Elkerülhetetlen lett, hogy az idők múltán ez a kikötő egyre inkább a középpontjává váljék a szigeten folyó mindenféle tevékenységnek. Nem csak a kereskedelemnek. A hídtól ágaztak szét mindenfelé az utak is.

Márpedig a római utak jelentették mindennek a kulcsát. A dombhátakon futó történelem előtti ösvények rendszerét teljes egészében figyelmen kívül hagyva, a római útépítők egyenes, kövezett útjai átszelték a szigetet, és olyan sziklaszilárd szerkezettel kötötték össze a törzsi főhelyeket és igazgatási központokat, amely tulajdonképpen mind a mai napig is fennmaradt. A délkeleti kenti félszigeten lévő Dover fehér szikláitól vezetett felfelé, Canterburyn és Rochesteren át a Watling út néven ismeretes útvonal. A folyótorkolat tág nyílása fölött vitt kelet felé az út Colchesterbe. Északi irányba egy fontos út vezetett Lincoln és azon túl York felé; nyugaton, Winchesteren túl egész úthálózat kötötte össze Glouchestert, a gyógyforrásokban bővelkedő Bath római fürdőjét és a meleg délnyugat kellemes vásárvárosait.

A 251. év nyarán Britannia provincia, mint két évszázad óta rendszerint, nyugodt volt. Igaz, a kezdeti időkben a brit Boadicea királynő vezette nagy felkelés rövid időre megrázkódtatta a provinciát; ugyancsak réges-régen Wales büszke népe keltett zavart a sziget nyugati részén, miközben északon a vad pikteket és skótokat sohasem igázták le. Hadrianus császár még egy tengerparttól tengerpartig érő nagy falat is építtetett, hogy távol tarthassa őket a hangarétjeiken és a skót felföld erődjeiben. A keleti parton újabban két tengeri erődöt is kellett építeni, hogy féken tartsák a zavarkeltő germán tengeri kalózokat.

De a túlburjánzott birodalomnak ebben a mindinkább zavaros világában, ahol a barbárok rendszeresen betörtek Európa keleti határain, ahol járványszerűen terjedtek a politikai viszályok, és ahol abban az egyetlen esztendőben itt vagy amott nem kevesebb, mint öt császárt kiáltottak ki, Britannia a béke és a szerény jólét biztos réve volt. És Londinium ennek a nagy kereskedelmi központja.

Ebben a percben azonban az ifjú Julius, eltűnődve azon, amit a másik férfi, ráspollyal a kezében, éppen mondott neki, csaknem megfeledkezett a törvény szörnyű fenyegetéséről. Sextus ugyanis, bár a társa és barátja volt, veszedelmessé is válhatott.

Sextus. Napbarnított, erős állú férfi volt, a húszas éveinek vége felé járt. Fején már ritkult a sötét haja. Borotvált képű volt, vagy pontosabban, római módra szőrtelenítette az arcát, csak a sűrű, göndör pofaszakállát hagyta meg kétoldalt, amire nagyon büszke volt, és amit a nők, legalábbis egyesek, nagyon vonzónak tartottak.

Ezt a jó megjelenését csak az csökkentette kissé, hogy az arca közepe olyan volt, mintha összenyomták volna, úgyhogy a sötétbarna szeme mintha valami párkány alól nézett volna ki. A modora meglehetősen darabos volt, a válla valahogy súlyosabbnak látszott, mint amilyennek az istenek eredetileg szánták, amitől kénytelen volt a munkája fölé görnyedni, és járás közben meg-megbiccentette a fejét.

– A lány az enyém. Ne is próbálkozz vele! – Egészen váratlanul, szinte a semmiből tört elő ez a figyelmeztetés, amint csendben dolgoztak. Sextus fel sem nézett beszéd közben, de volt a hangjában valami olyan ellentmondást nem tűrő él, amely arra figyelmeztette Juliust, hogy óvatos legyen. De meg is lepődött. Hogyan jött rá Sextus?

A fiatal Juliust idősebb társa gyakran magával vitte, amikor inni ment, és nőknek is bemutatta, de mindig csak amolyan tanácsadó, apai jó barátja volt, sohasem vetélytársa. Ez most valami új dolog volt. És roppant kockázatos is. Annak, hogy hozzájuthasson némi külön pénzhez, amire most olyan nagy szüksége volt, az egyedüli módja ez a Sextusszal létrejött társulása ebben a törvénybe ütköző vállalkozásban. Őrültség lenne ezt kockára tenni. Azonkívül jutott eszébe, Sextus nagyon jól ért a késforgatáshoz is. De még ha ez is a helyzet, akkor sem volt egészen biztos abban, hogy engedelmeskedni fog Sextus tiltó parancsának.

Különben már el is küldte a levelet.

A nők mindig mosolyogtak, amikor meglátták Juliust. Az emberek néha tengerésznek nézték, volt benne valami frissesség és ártatlanság, amitől úgy tűnt, mintha egy fiatal tengerész volna, aki csak az imént szállt partra. – Férfias legényke – mondogatták nevetve a nők.

Húszéves volt, közepes termetűnél valamivel alacsonyabb, a lába a testéhez képest kissé rövid, de nagyon erős. Ujjatlan tunikája alig leplezte az erős testgyakorlástól megizmosodott felsőtestét. Julius nagyon büszke volt a testére. Jó tornász volt, és lenn a kikötőben, ahol a hajók kirakodásánál dolgozott, mint ígéretes ökölvívó szerzett máris hírnevet magának.

– A hozzám hasonló méretűek közül még soha, senki sem győzött le – büszkélkedett.

– Ha leütöd is – mondogatták elismerőn a nagyobbak –, Julius mindig újra talpra áll.

Kék szeme volt. Az orra ugyan először lefelé vett irányt, mintha amolyan sasorr szeretne lenni, de aztán, rögtön az orrnyereg alatt ellaposodott. Ez nem az ökölvívás következménye volt, ahogyan az ember gondolhatta volna. Ő maga, derűsen így magyarázta: – Egyszerűen így nőtt.

Volt azonban Juliusnak két különös, szembetűnő ismertetőjele. Az első abból állt, hogy bár sűrű, göndör fekete haja volt, abban elöl, akárcsak az apjánál, egy fehér fürt látszott. A másik sajátossága az volt, hogy a kezén, az ujjai közt valami úszóhártya-szerűség nőtt. De ez nem nagyon izgatta. Lenn a kikötőben emiatt tréfásan Kacsának, vagyis az ő nyelvükön „Duck”-nak nevezték. – Rajta, Duck! Üsd ki, bele a vízbe, Duck! – Néhány szellemeskedő néző még hápogott is, amikor ő nyerte meg valamelyik mérkőzését.

A személyisége volt az mindenekfölött, amit a nők szerettek benne. Volt abban a kék szemében, amely oly mohó kíváncsisággal fürkészte a világot, valami nagy vidámság, valami különleges elevenség. Egyszer meghallották, amint egy fiatal családanya megjegyezte: – De szép fiatal, zsenge alma! Éppen megérett, hogy leszakítsák!

Julius nem egyik pillanatról a másikra habarodott bele a lányba. Két hónap múlt el azóta, hogy ő maga és Sextus először pillantotta meg. De amint meglátták, aligha felejthették el.

Mindenféle ember élt Londinium kikötőjében. Ibériából érkeztek olívaolajjal megrakott hajók, bort hoztak Galliából, üvegárut a Rajna mellől és borostyánt a keleti Balti-tenger vidékén élő germán területekről. Éltek itt mindenféle kelták, szőke germánok, latinok, görögök, zsidók és a Földközi-tenger déli partjairól jött olajos bőrű emberek. Ami a rabszolgákat illeti, azok meg-különösképpen a legkülönbözőbb helyekről kerültek ide. A római tóga mellett tarka afrikai viseleteket meg egyiptomi cifraságokkal díszített ruhákat lehetett látni mindenütt. A Római Birodalom kozmopolita volt.

A lány még így is rendkívüli jelenségnek számított. Juliusnál két évvel volt idősebb, és csaknem ugyanolyan magas. Az arcbőre halvány, a haja aranyszőke, de ahelyett, hogy a többi lányhoz hasonlóan hosszúra növesztve és tűkkel feltornyozva viselte volna, az ő göndör fürtjei szinte a fejéhez tapadtak. Ez meg a kissé széles orra, sötét bőrű őseiről árulkodott. A nagyanyját rabszolgaként hozták az afrikai Numídia provinciából Galliába. Apró, meglehetősen szabálytalan, nagyon fehér fogai voltak. A szeme kék, nagy, mandula alakú, és egészében valami különös, ködös jellege volt a lánynak. Járás közben csodálatos, ritmikus kecsességgel ringott a karcsú teste úgy, mint egyetlen más nőé sem ebben a kikötőben. Rosszmájú megjegyzések szerint úgy vásárolta a férje Galliában, de ezt valójában senki sem tudta biztosan. Martinának hívták.

Tizenhat éves volt, amikor a tengerészkapitány feleségül vette. A férfi ötvenéves volt, özvegy, felnőtt gyermekei voltak. Előző évben költözött Galliából Londiniumba.

Julius már korábban is látta a tengerészt. Nagy, erős férfi volt, furcsa külsejű. A feje teljesen kopasz, az arcát és az egész testét sűrűn behálózó vékony, megpattant erektől olyan kék volt a bőre, mintha teletetoválták volna. A lánnyal a folyó déli partján lakott, a hídtól a déli tengerpart felé vezető utak mentén hosszú sorokban épült kis házak egyikében.

A kikötő nagy forgalmat bonyolított le. A tengerész, idős kora ellenére, igen tevékeny volt, gyakran tartózkodott Galliában, és sűrűn utazott a nagy Rajna folyó kikötőibe. Most sem volt otthon.

Juliusnak minden oka megvolt arra, hogy reménykedjék. Ami Sextust illeti, ő nagyon sikeres volt a nőknél. Egyszer már nős volt, de a felesége meghalt, ő pedig a jelek szerint nem nagyon sietett, hogy újra megházasodjék. A maga kissé atyáskodó módján elmondta Juliusnak, hogy meg akarja kapni a tengerész fiatal feleségét, és Julius nem is gondolt rá többé. Sextus kipuhatolta, hogy mikor utazik el a férj, és rájött, hogyan juthat be éjszaka, észrevétlenül a házba. Úgy szerette megtervezni a csábításait, mint valami hadműveletet. A lány azonban habozott. – Ez a vadászat gyönyörűsége – jegyezte meg Sextus, és folytatta a hadmozdulatait.

Juliust éppen ezért meglepte, hogy amikor egy szép napon, a hídnál elköszönt tőle és Sextustól a lány, az megszorította a kezét. Mindjárt a rákövetkező napon, odalenn a rakparton úgy ment el mellette Martina, hogy szándékosan hozzáért. Utána rögtön, csak úgy mellékesen odavetve megjegyezte: – Minden lány szeret ajándékot kapni. – Bár ezt Sextusnak mondta, Julius látta, hogy közben őrá néz.

De neki aznap nem volt pénze, és Sextus vett valami édességet a lánynak. Néhány nap múlva, amikor Julius egyedül próbált szót váltani vele, Martina elmosolyodott, de továbbment, és aztán tudomást sem vett róla.

Ezt követően kezdett belebolondulni a lányba. Folyton rá gondolt. Miközben végezte a munkáját a hajók kirakodásánál, úgy tetszett neki, mintha Martina fátyolos tekintete lebegne odafenn, az árbocok között. Lelki szemei előtt megjelent a lány ringó járása, s ezt végtelenül csábítónak érezte. Tudta, hogy Sextus ráhajtott a lányra, de a tengerész a legutóbbi napokig otthon volt, ezért hát biztosra vette, hogy a barátja még nem érte el a célját. Elképzelte, amint Sextus helyett ő oson be a sötétség leple alatt a lány házába. És minél többet tűnődött ezen, annál jobban eluralkodott rajta a szenvedély. Az a csodálatos pézsmaillat! Vajon magára ken valamit? Vagy természetesen, a testéből árad ez az illat? Először úgy rémlett neki, hogy kissé nagy a lába, de most ezt is inkább érzékinek vélte. Sóvárogva vágyott arra, hogy megérintse a rövid haját, hogy tenyerébe fogja a fejét. És mindenekfölött arról a nyúlánk, kecsesen hajladozó testéről ábrándozott. Bizony, azt szeretné kitapasztalni.

– De akkor is akarnád, ha nem futna előled? Ezt a kérdést kell feltenned magadnak, amikor egy nőről van szó. – Julius soha nem tett említést a szüleinek a lányról, és a minap mégis ezt mondta neki váratlanul az apja. – Látom – folytatta –, alaposan beleestél valami nőbe. Remélem, méltó rá. – Julius csak nevetett. Maga sem tudta. De elhatározta, hogy ki kell derítenie.

És ami Sextus fenyegetését illeti? Nem tartozott Julius szokásai közé a hideg számítgatás. Csak úgy feszítette az életerő, sokkal jobban, mintsem hogy folyton mérlegelje minden cselekedete kockázatát. Azonkívül gyógyíthatatlanul optimista volt.

A kövér lány az utca sarkán ült. Nem akart oda kiülni, de azt mondták neki, hogy meg kell tennie. Két összecsukható széket vitt magával, és azokra telepedett le lassan, óvatosan. Kapott egy teljes cipót, sajtot és egy zacskó fügét. Most elég nyugodtan ült ott, a meleg napon. Kissé belepte a por. A lábánál egy csomó lehullott morzsa és fügehéj árulkodott arról, hogy megette a kenyeret, a sajtot és a fügét.

Tizennyolc éves volt, de máris olyan méretűre hízott, ami egy idősebb asszony esetében is elképesztő lett volna. Dupla tokát növesztett, de alatta már egy harmadik is jelentkezett. Tágra nyílt szája kétoldalt kissé legörbült, s a sarkában ott csillogott még egy kevés a füge levéből. Széttárt lábbal ült a két széken, lazán lógott a mellén a ruhája.

Julius mindig arra gondolt, hogy van valami titokzatos a nagyon kövér emberekben. Mitől lettek ilyenek? Miért akarnak többnyire ilyenek is maradni, miért nyugszanak bele? Az ilyen egészséges, jó kiállású legény számára ez nagyon különösnek tűnt. Csakugyan, amikor a kövér lányra nézett, olykor-olykor eltöprengett azon, hogy a nagy tunyasága mögött nem valami titkos düh rejtőzik-e? Vagy valahol még mélyebben rejlik a titok? Időnként olyan elégedettnek látszott a kövér lány, mintha olyan valamit tudna a világmindenségről, ami az emberiség többi tagja elől rejtve maradt volna. Ülni, enni és várni. De mire? Ki tudhatja? És mindezek közül a legnagyobb titok az volt: hogyan történhetett, hogy ez a kövér lány éppen az ő testvére legyen?

Mert az volt. A húga. De mintegy kilencéves kora óta fokozatosan hízott, egyre testesebb és testesebb lett, és a családja legnagyobb döbbenetére abbahagyott minden sportot és játékot, amit pedig Julius és a barátai annyira élveztek. – El sem tudom képzelni, mitől lett ilyen ez a lány – mondta az apjuk tanácstalanul. Bár mostanra már ő maga is kigömbölyödött és pirospozsgás lett, kövér azért sohasem volt; sem ő, sem Julius anyja. Néha említette ugyan: az apám sokszor beszélt arról, hogy volt egy nagyon kövér nagynénje. Lehet, hogy a lányunk tőle örökölte ezt a hajlamot. De bármi volt is az eredete, nyilvánvaló lett, hogy ez az állapota már állandósult. Ahogy múltak az évek, Juliusszal egyre kevesebb mondanivalójuk volt egymás számára: az az igazság, hogy a lány ritkán beszélt bárkihez is, bár ha megkérték valamire, mint most például arra, hogy őrködjék, azt ellenvetés nélkül, készségesen megtette, mindaddig, amíg elegendő ennivalót kapott.

Ezért hát most, amint a délután lassan-lassan alkonyatba hajlott, ott ült a sarkon és szemmel tartotta az üres utcát, miközben időről időre a zacskóba nyúlt, hogy egy-egy újabb fügét vegyen ki belőle.

Teljes nyugalom volt. Csak a tengerentúlról hozott oroszlánok egyikének álmos morgása hallatszott, ötszáz méternyiről, az amfiteátrum felől. Holnap kerül sor az ünnepi játékokra – nagy esemény lesz. Szerepelnek gladiátorok, egy zsiráf Afrikából, lesz küzdelem a walesi hegyekből hozott medvékkel és helybeli vadkanokkal. Londinium lakosainak apraja-nagyja összesereglik a nagy arénában, hogy végignézze ezt a nagyszerű előadást. Oda fog menni döcögő járásával a kövér lány is.

Nagyon meleg volt az utcasarkon. A kövér lány szenvedett a nap forróságától, és lustán huzigálta a mellén a ruháját, hogy ne tapadjon a bőréhez. Már csak egy szem füge volt a zacskóban. Kivette, a szájába dugta és úgy harapott belé, hogy a leve az állára folyt, párnás kezének hátával letörölte, a füge héját a földre dobta, a többi közé, majd az üres vászonzacskót a nap ellen a fejére tette.

Aztán csak ült, és a szemközti, meszelt falat bámulta. Már nem volt mit ennie; kezdett unatkozni. Úgy érezte, hogy a fal csillogásától be kell hunynia a szemét. Egy lélek sem járt arra. Az emberek többsége délutáni pihenőt tartott.

Csak egy pillanatra csukta be a szemét. A zacskó billegett a nagy feje tetején. Aztán lassan, ütemesen emelkedni és süllyedni kezdett.

Gyors léptekkel közeledtek az utcán a katonák. Öten voltak, egy centurio vezetésével. Nagydarab, testes, őszülő hajú férfi volt a centurio; pályafutása során ebben a békés provinciában nem sok igazi harci tevékenységben volt része, de egy évekkel korábbi verekedésben kapott, késtől származó sebhely húzódott végig az arca bal felén, amitől amolyan öreg harcosnak látszott, és ez az embereiben bizonyos tiszteletet és félelmet keltett.

Gyors menetelésük alig ütött zajt a poros utcán, de a tunikájuk fémdíszeihez verődő rövid kardjuk halk csörömpölése hírül adta a jelenlétüket.

Julius akaratán kívül hibát követett el. Ha valamelyik ökölvívó-mérkőzésen valaki leütötte, utána ő mindig jókedvűen állt talpra, hogy tovább küzdhessen. Eszébe sem jutott, hogy haragot tartson. Ez lett a gyengéje: mivel természetétől távol állt minden becstelenség, azt másokban sem látta meg. Így aztán azt sem vette észre, hogyan nézett rá az a fickó, akit tíz nappal azelőtt legyőzött. Az pedig végképp eszébe sem jutott volna, hogy az ellenfele kinyithatja az ő meggondolatlanul csak úgy a földre tett pénzes zacskóját, és megláthatja benne azt a bizonyos ezüst pénzérmét.

Juliusnak, Rafus fiának, aki a kikötőben rakodómunkás, egy ezüstdénárja van. Hogyan juthatott hozzá? És az ő barátja Sextus, az ács.

Ezt tartalmazta a hatósághoz eljuttatott névtelen feljelentés. Persze, lehet, hogy alaptalan a gyanúsítás. De azért csak érdemes utánanézni a dolognak.

Julius mosolygott magában. Ami ifjú életében hiányzott neki, az csak a pénz volt. A fizetése a rakparton nagyon sovány volt. Abból juthatott néha egy kis külön jövedelemhez, ha a barátai fogadtak rá valamelyik ökölvívó-mérkőzésen. De jelen pillanatban ő meg Sextus a legeslegegyszerűbb módon akart pénzt szerezni.

Hamisították.

A pénzérmék hamisításának művészete egyszerű volt, de nagy gondosságot igényelt. A hivatalos pénzek vert érmék voltak. Ezek úgy készültek, hogy a megfelelő méretű fémkorongot az éremsajtoló szerkezet két lapja közé helyezték – ezek egyike a pénzérme felső, a másik az alsó oldalát alakította ki. A prés lapjain vésetek voltak, és ezek lenyomatát préselték – vagyis verték – az érmébe. Julius hallott olyan hamisítókról, akik magát ezt az eljárást követték, miáltal a legjobb minőségű hamisítványokat állították elő, ehhez azonban az illetőnek magának kellett a sajtoló lapján a vésnöki munkát is elvégeznie, ami viszont messze meghaladta Sextus és Julius képességeit.

Következésképpen a hamisítók többsége a kevésbé meggyőző, de sokkal könnyebb megoldást választotta. Fogták a valódi érméket – akár újat, akár régit –, és mindkét oldalát nedves agyagba nyomva elkészítették az öntőminta két oldalát. Ezeket aztán úgy illesztették össze, hogy amikor az agyag megszáradt és megkeményedett, az oldalukba fúrt kis lyukon keresztül az öntőmintába olvasztott fémet önthessenek. Amikor az kihűlt, letördelték róla az agyagot, és egészen tűrhető hamis pénzérmét kaptak.

– De hát persze az ember egyszerre nem csak egyet készít – magyarázta Sextus. – Így kell ezt csinálni. – Fogott három öntőmintát, ezeket háromszög alakban illesztette egymáshoz úgy, hogy a három mintában lévő lyukak mind a középen keletkezett nyílás felé nézzenek. – Ekkor így teszel rá újabb, három öntőmintából álló réteget – mutatta Sextus. – Aztán még egyet. – Megmutatta Juliusnak, hogyan kell egymásra rakni az öntőformákat, míg végül egy háromszögletű, magas hasábot kapnak. Aztán már csak körül kell burkolni agyaggal az egészet, és középen beönteni az olvadt fémet, hogy az mindegyik öntőformába befolyjon.

Amikor Sextus először javasolta ifjú barátjának ezt a tiltott tevékenységet, Juliusban kétségek merültek fel.

– Nem kockázatos ez? – kérdezte. De Sextus csak nézte, a szemöldöke párkánya alól.

– Sokan csinálják. És tudod, hogy miért? – Elvigyorodott. – Mert nincs elég pénzérme.

Ez pedig nagyon is igaz volt. Több mint száz év óta egyre nőtt az infláció az egész Római Birodalomban. Ennek következtében nem volt annyi pénzérme, mint amennyire szükség lett volna. És minthogy az embereknek szükségük volt rá, rengeteg hamisító működött mindenfelé. Az olcsó bronzérmék verése nem is számított a szó szoros értelmében bűncselekménynek; a nagy értékű arany- és ezüstpénzek hamisítása azonban súlyos bűntett volt. Ami mégsem akadályozta meg ezt az illegális tevékenységet, minek következtében a forgalomban lévő ezüstpénznek ez idő szerint valószínűleg csaknem a fele hamisított volt.

Sextus szerezte be és olvasztotta a fémet; Julius készítette az öntőformákat, és ő töltötte be a felolvasztott anyagot. Bár Sextus mutatta meg neki, hogyan csinálja, ő maga valójában mégsem volt eléggé ügyes. Valamit mindig elhibázott: vagy az olvadt fém nem csurgott szabályosan az öntőformákba, vagy az agyagot nem tudta elég alaposan letördelni az elkészült érmékről. A formák összeillesztésénél is gyakran úgy forgatta a mintákat, hogy amikor kivette az elkészült érméket, a fej nem illett megfelelően az íráshoz. Julius a bőrlebenyes keze ellenére ügyesen és pontosan dolgozott, és neki köszönhetően ugrásszerűen megjavult az érmék minősége.

– De mit tegyünk, hogy úgy nézzenek ki, mintha valódi ezüstből lennének? – Ez volt Julius második kérdése, amikor elkezdték a munkát. Barátja érdes arcának vonásai erre a kérdésre szanaszét szaladtak, amint kuncogva megjegyezte:

– Nincs is rá szükség. A valódi érmékben is alig van ezüst.

Minthogy a birodalmi pénzverdék megpróbálták legalább részben kielégíteni a szükségletet, annyira kifogytak a nemesfémből, hogy ők maguk rontották le a pénzüket. Az értékes ezüstdénár akkoriban mindössze négy százalék tiszta ezüstöt tartalmazott.

– Én réz, ón és cink keveréket használok – mondta Sextus a barátjának. – Ez nagyon jól néz ki. – A pontos arányokat azonban sohasem volt hajlandó elárulni.

Egy halom érme hevert most előttük az asztalon, egyetlen ilyen ezüstdénár is valóságos vagyont jelentett a fiatalembernek, aki hajók kirakodásából tartotta fenn magát. Mostanáig, óvatosságból, többnyire bronzérméket készítettek és csak egy kevés ezüstöt, mivel a hirtelen meggazdagodás látványa gyanút kelthetett volna. De holnap rengeteg fogadásra és mindenféle szerencsejátékra kerül sor, ez pedig könnyebben megmagyarázhatóvá teszi majd, hogy honnan van néhány ezüstpénzük. Ezért hát ma bátran dolgozhattak. Julius úgy vélte, neki egyharmad részesedés is elég lesz ahhoz, hogy valamilyen kisebb vállalkozásba kezdjen.

Csak egyvalami okozott gondot neki. Hogyan magyarázza meg a pénz eredetét a szüleinek? Már úgyis mindketten gyanakodva tekintettek Sextusra.

– Tartsd távol magad tőle! Ez valami rosszban sántikál – mondta az anyja, akinek különösen nem tetszett Juliusnak ez a barátja.

De hát ez olyan probléma, amit ráér majd később megoldani. A fiú pillanatnyilag csak egyvalamit tudott. Azt, hogy másnap reggel, még mielőtt elkezdődnek a játékok, ebből az újonnan szerzett vagyonából egy arany karkötőt vesz a lánynak.

És aztán? Ez már a lányon múlik. Megkapta Julius levelét.

Volt ezenkívül még egy, komolyabban megfontolandó probléma. Mégpedig az apjával, Rufusszal kapcsolatban.

Ez a jó kedélyű férfi néhány hónap óta nagyon aggódott Julius miatt. Kezdetben azt remélte, hogy a fiúból legionárius lesz, mint jómaga is annak idején. Az volt még mindig a legjobb és legbiztosabb állás a Római Birodalomban. Az ember fiatalon nyugállományba vonulhatott, megbecsült társadalmi helyzetnek örvendezett, és még némi pénze is volt, hogy valami vállalkozásba kezdjen. De amikor Julius semmi érdeklődést nem mutatott ez iránt, ő maga nem erőltette. – Csak nehogy rossz társaságba kerüljön, mint amilyen az a Sextus – figyelmeztette a felesége, de hát az asszony született pesszimista volt. – Még nem állapodott meg a fiú – felelte Rufus –, és itt nem sok baja eshet. – De azért őt is kezdte furdalni a lelkiismeret. Itt az ideje, hogy tegyen valamit a fiáért. – Ismerek két embert – mondta később lelkesen Juliusnak –, akik segíthetnének, hogy valami hasznos kis üzleti vállalkozásba kezdj. Még némi anyagi támogatást is kaphatnál tőlük. – Aznap estére beszélt meg velük találkozót, hogy bemutassa nekik.

Így tehát reggelre, elmélkedett magában Julius, meglesz a részesedése a pénzből, amit most hamisítanak, és talán még valamilyen jó üzletre is lesz kilátása. És akkor talán Sextusra sem lesz már olyan nagy szüksége. Ez is amellett szólt, hogy nyugodtan próbálkozhat a lánynál.

Mindent egybevéve úgy látta, hogy nagyon jól mennek a dolgai.

A katonák gyorsan, minden előzetes figyelmeztetés nélkül jöttek. Kintről egy nagy csattanás, váratlan kiáltás hallatszott, majd dörömbölés az ajtón.

Mintha mindenütt katonák lettek volna. Julius az ablakon át egy sisak csillogását pillantotta meg. A katonák válaszra sem várva, máris az ajtót döngették a kardjukkal. A deszka hasadozni kezdett. Julius felugrott, majd életében először, pánikba esett.

Nem az történt, amire számított. Mindig is azt hitte, hogy ha valaki pánikba esik, az eszeveszetten rohangálni kezd, ezzel szemben ő azt vette észre, hogy egyszerűen arra sem képes, hogy megmozduljon. Beszélni sem tudott rendesen, a hangja teljesen rekedt lett. Csak állt, mereven bámulva maga elé. Ez talán öt másodpercig tartott, de Juliusnak úgy tűnt, mintha fél nap telt volna el így.

Sextus viszont meglepő gyorsasággal cselekedett. Talpra ugrott, felkapott a szerszámpadról egy zsákot, és egyetlen mozdulattal mindent belesöpört az asztalról: érméket, öntőmintákat, mindent, ami csak ott volt. A sarokban álló szekrényhez rohant, kinyitotta és lerámolta a polcairól a többi öntésmintát, fémdarabokat és még egy csomó érmét. Juliusnak sejtelme sem volt arról, hogy mi mindent tárolt ott.

Aztán Sextus gyorsan megragadta a karját. Meghökkent barátját hátratuszkolta a konyhába, és kinézett a kis udvarra. Szerencséjük volt. A legionáriusok, akiket a ház mögé küldtek, hogy onnan figyeljék az épületet, baklövést követtek el, és a szomszéd műhely udvarába mentek. A két barát hallotta, amint a katonák belebotlanak az udvaron halomba rakott zsindelyekbe és nagyokat káromkodnak. Sextus a zsákot Julius kezébe nyomta, és kilökte a házból.

– Menj! Fuss! – sziszegte. – És rejtsd el az anyagot! – Julius éppoly gyorsan megszabadult a pániktól, mint ahogy az rátört, és máris azon kapta magát, hogy átugrik egy falon, a másik oldalon lévő udvarba, majd beosont a házak mögötti sikátorok útvesztőjébe. A tunikája alá dugott zsáktól olyan lett az alakja, mintha állapotos asszony volna.

Még útnak sem eredt a sikátorban, amikor a katonák betörték az ajtót és berontottak a házba, ahol csak Sextusra, az ácsra bukkantak, aki a jelek szerint éppen a délutáni szunyókálásából riadt fel, és meglepetten pislogott rájuk. Nyoma sem volt semmiféle pénzhamisításnak. De a centuriót nem lehetett megtéveszteni. Kiment a ház mögé.

És ekkor Julius veszedelmes hibát követett el. Mintegy százyardnyira lehetett már a sikátorban, amikor egy mély, torokhangú ordítást hallott. Hátrapillantott és meglátta a nagydarab centuriót, aki a súlya ellenére ügyesen kapaszkodott fel a fal tetejére, és onnan nézett fürkész szemmel a sikátorokba. Amikor meglátta a rohanó alakot, utánakiáltott. Julius pedig, amint hátranézett, látta, hogy a centurio hátraszól a legionáriusainak:

– Ott van! Arra! Futás!

Julius jól látta a centurio ijesztő, sebhelyes arcát. Tovább menekült.

A sikátorok labirintusában nem volt nehéz leráznia magáról a legionáriusokat. Még a magával vitt teherrel együtt is gyorsabb volt náluk. Csak valamivel később, amikor már messze járt az egyik üres utcában, akkor jutott eszébe, hogy megkérdezze magától, miért nézett hátra. – Ha én láttam őt – mormolta magában –, akkor ő is láthatott engem. – A fehér fürt a hajában áruló jel lehet. Amikor Julius a centurióra nézett, az éppen a legionáriusainak kiáltott valamit, de aztán feléje fordult.

Most tehát az a kérdés, motyogta magában, hogy mennyit és mit látott meg belőlem?

Martina a déli hídfőnél állt. Végéhez közeledett a nyári nap. A szemközti város meszelt házfalain a vakító fény halványulni kezdett, már csak valami kellemes, vöröses ragyogás látszott. Nyugaton bíborszínű felhők gyülekeztek a borostyánsárga látóhatáron. A szellő lágyan simogatta a lány arcát.

Kezében tartotta a levelet. Egy fiú vitte el neki. Papiruszra írták, ami pedig nagyon drága volt. Olyan csinos kézírással, ahogy csak telt Juliustól. Latinul írta a levelet. A lány kénytelen volt bevallani magának, hogy izgatott.

Nem mintha az ilyesfajta levelezés, még egyszerű emberek közt is, szokatlan lett volna. A Londinium nevű római városban szinte kötelező volt az írástudás. Bár általában kelta nyelven beszéltek, a városiak többsége beszélni és írni is tudott latinul. A kereskedők szerződéseket fogalmaztak, a boltosok feliratokkal látták el az árujukat, a szolgák írott utasításokat kaptak, a falakra pedig latin szavakat firkáltak. Ez azonban afféle szerelmes levél volt, és amint Martina újra elolvasta, érezte, hogy egész testén valami kis remegés fut végig.

„Gyere le holnap délben, a játékok közben, a hídhoz. Viszek neked valami szépet. Éjjel-nappal rád gondolok. J’.”

Julius ugyan nem írta alá a teljes nevét – érthető elővigyázatosság, arra gondolva, hátha rossz helyre kerül a levél –, de Martina tudta, hogy ki írta. A fiatal ökölvívó.

Mélyen elgondolkozva bólogatott és azon töprengett, hogy mitévő legyen.

Múlt az idő. A város piros háztetői, világos falai és kőoszlopai derűs látványt nyújtottak az este parázsló világánál. Miért rohanták meg Martinát mégis olyan mélabús gondolatok? Talán a híd volt az oka. A római építőművészetnek ez a remeke, ez a magas, erős pilléreken nyugvó, szilárd fahíd kétharmad mérföld hosszan ívelte át a folyót. Most, amikor a folyó vörösbor színűre váltott a lenyugvó nap fényében, a híd hosszú, sötét alakja Martinának a saját magányos életútját juttatta eszébe. Egy szál magában állt a világban, amikor Galliában a tengerésszel találkozott. A szülei meghaltak, a férfi új életet, otthont és biztonságot ajánlott fel neki. A lány hálás volt érte. És valamiképpen még mindig hálát érzett iránta.

Milyen büszkén mutatta meg neki a várost a tengerész! Különösen megcsodálta a lány a folyóba benyúló, hosszan kiépített fa rakpartokat. – Ezek mind tölgyfából készültek – magyarázta neki a férfi. – Britanniában olyan sok a tölgyfa, hogy csak a törzsét használják fel gerendának, az ágait egyszerűen eldobják. – Végigsétáltak a hídtól a fórumig vezető széles úton. Martina lenyűgözőnek tartotta a teret, de ami valóban bámulatba ejtette, az a tér teljes északi oldalát elfoglaló egyetlen, hatalmas épület volt. A bazilika, az a hatalmas csarnok- és hivatalegyüttes, ahol a városi tanácsnokok és bírák jöttek össze. Ahogy elragadtatottan bámulta az épület ötszáz láb hosszú főhajóját, a férje megjegyezte: – Ez a legnagyobb egész Észak-Európában. – Annyi látnivaló volt itt: a kormányzói palota udvarai és szökőkútjai, a számos nyilvános fürdő, a sok templom és a nagy amfiteátrum. Felkavaró érzés volt, hogy egy ilyen világváros részesének tudhatja magát. – Rómát az Örök Város névvel illetik – magyarázta a tengerész –, de Londinium is Róma része.

És a lány, bár így ezt nem tudta magában megfogalmazni, mindinkább átérezte, mit jelent, hogy egy nagy kultúrához tartozik. Hiszen Görögország és Róma klasszikus kultúrája jelentette a világot, Afrikától Britanniáig. Róma közterületein az épületek íveinek és oromzatainak, az oszlopoknak és kupoláknak, az oszlopsoroknak és tereknek, a tömegüknek és méreteiknek, a tágasságuknak és elrendezésüknek az arányai tökéletesek, minden igényt kielégítők voltak. A római lakóházak, festmények, mozaikok, akárcsak a központi fűtés bonyolult rendszere, mind a kényelmet és a jó közérzetet szolgálták. Templomai békés homályában a kőfalak tökéletes geometriája a szentség belső misztériumával találkozott. Évszázadokon át kéz a kézben járt egymással Rómában mindaz, ami ismeretes és ami ismeretlen volt. Olyan formákat alakított ki Róma, amelyek két évezreden át hatottak az egész világra, és fognak hatni minden bizonnyal tovább is, mindaddig, amíg emberek élnek a földön. Történelmi jelentőségű kultúra ajándéka volt ez, és ha Martina arra nem is volt képes, hogy ilyesmit kimondjon, de azért ösztönösen tudta. Szerette ezt a várost.

A tengerész gyakran áthajózott Galliába, brit fazekasárut vitt magával, és oroszlánfejekkel gazdagon díszített számoszi serlegekkel, cédrusfa boroshordókkal, olívaolajjal és datolyával teli nagy amforákkal jött vissza. Ez utóbbiak többnyire a gazdagok házaiba kerültek, de valamit magának is megtartott a tengerész, és igazán jól éltek. Hordószámra exportált osztrigát is a folyótorkolat nagy osztrigatelepeiről. – Ezeket többnyire egyenesen Rómába, a császár asztalára viszik – jegyezte meg.

Amikor a férje nem volt otthon, Martina szívesen sétált magányosan mindenfelé. Átjárt a gázló közelében lévő szigetre is. Egy szép villa állt most ott, ahol valamikor a druida tanyázott. Vagy a felső nyugati kapun ment ki a városból és két mérföldet gyalogolt a nagy útkereszteződésig, ahol egy szép márvány diadalív állt. Néha felsétált a déli dombhátra, és onnan élvezte a szép kilátást.

Csak lassan, fokozatosan kezdett azon töprengeni, hogy nem boldogtalan-e? Talán csak magányos – gondolta.

Gyakran imádkozott azért, hogy gyermeke szülessen. A nyugati domb tetejének közelében több templom is volt, köztük Diana szentélye is, de nem hitte, hogy ez a szűzies istennő lenne az, aki segíthetne rajta. Az asszonyok többsége a kelta anyaistennők számos szentélyébe járt; ő is segítséget kért tőlük, de hasztalan. Az egyik szentélyt azonban megnyugtatónak érezte. A nyugati alsó kapun kimenve, a folyón túl az út egy szent kút mellett vezetett, ahol egy kelta vízi istennő lakozott. Martina úgy érezte, hogy ez a vízi istennő meghallgatja és kegyes hozzá. De gyermeke mégsem született.

Határozottan azonban mégsem tudta, hogy boldogtalan – az idei tavasz egy bizonyos napjáig.

A házuk, ahol laktak, a város déli külterületén állt. Nagyon kellemes környék volt. A fahíd érintette a déli partról kiszögellő kavicsos földnyelvet, majd magas pilléreken folytatódott egy darabon úgy, hogy dagály idején, amikor a földnyelvből sziget lett, magát a hidat a víz továbbra sem érte el soha. Ahol az út a déli part távolabbi, mocsaras területére ért, keresztben lefektetett óriási gerendák alapzatán, földes és kövezett burkolattal borítva épült tovább. Itt állt meg egyszer sétája közben Martina, és elnézte a folyó mocsaras partján dolgozó munkásokat.

Valamiféle torlaszt építettek a folyópart mentén. Óriási építmény volt, tölgyfából készített nagy teknőket illesztettek egymáshoz négyszög alakban, majd betömték őket. Az egész jócskán a legmagasabb vízállás szintje fölé emelkedett, olyasféle volt, mint egy védőgát vagy rakodópart. Miközben ezt nézegette, valami másra is rájött. Az építmény többlábnyira belenyúlt a folyóba, s ezáltal kissé elkeskenyítette. Amikor Martina közölte ezt az észrevételét az egyik munkással, az elmosolyodott.

– Bizony. Visszavettünk a folyótól valamit. Lehet, hogy egy év múlva még többet is elveszünk tőle. – Elnevette magát. – Látod, olyan a folyó is, mint a nők. Használjuk és megszelídítjük. Így kell ezt csinálni.

Ezen töprengett a lány, amíg átsétált a hídon. Nem vonatkozik ez vajon az ő életére is? A tengerész sohasem bánt vele kegyetlenül. De miért is tette volna? Volt egy engedelmes, fiatal felesége, aki gondoskodott róla, amikor csak partra szállt. Kedves volt az asszonyához? Meglehetősen. Martina tudta, hogy panaszra nincs oka. Amikor átért a hídon, jobbra fordult és keletre ment tovább a parton, dokkok és raktárak mellett, míg végül, elhagyva a dokkokat, elérkezett oda, ahol a városfal a folyóig ért.

Ez csendes, nyugodt hely volt. A fal szögleténél egy nagy, de most elhagyatott bástya állt. Feljebb a keleti domb kiszögellése körbekanyarodott, egészen a falig, amitől a folyópartnak ez a szöglete egy üres kehely vagy tál negyedéhez, amolyan természetes szabadtéri színpadhoz vált hasonlóvá. A lejtőkön hollók járkáltak, mintha csak arra várnának a csendben, hogy elkezdődjék az előadás.

Magányosan állva ezen a nyílt téren, Martina az előtte meredező magas városfalra bámult. Vitathatatlanul bámulatra méltó volt. A folyón Kentből ide szállított, szabályosan szögletesre vágott halvány terméskövekből állt a külső borítása. Az alapjánál kilenc láb vastag volt, közbül kövekkel és habarccsal töltötték ki, és körülbelül háromlábanként két-három sor piros téglát raktak a fal egyik szélétől a másikig, hogy még jobban megerősítsék. A végeredmény egy körülbelül húsz láb magas pompás építmény volt, amelyen keskeny, vízszintes piros csíkok futottak végig.

És egyszerre csak egészen váratlanul, a maga szörnyű, félreérthetetlen teljességével világosodott meg Martina előtt, hogy nem boldog, és hogy az élete tulajdonképpen börtönné lett.

De még így is minden bizonnyal a végtelenségig változatlanul folytatta volna, ha nem jön közbe Sextus.

Először visszautasította a próbálkozásait, de aztán elgondolkozott a dolgon. Ismert több olyan fiatal asszonyt is, akinek idősebb férje volt, és titokban szeretőt tartott.

Amint Sextus kitartóan próbálkozott tovább, őbenne is mocorogni kezdett valami. Talán izgalom, talán csak a szomorúságának akart véget vetni, de kezdett fokozatosan megbarátkozni a gondolattal. Lehet, hogy ő is keres magának egy szeretőt? Ekkor jutott eszébe Julius.

Nemcsak a fiús külseje, a csillogó kék szeme és a szép teste. Hanem az a friss tengeri illata, meg ahogyan az izmos vállával a munkája fölé hajol, meg ahogyan megcsillan a karján a verejték. Amint hagyta, hogy hatalmába kerítse ez a gondolat, szinte sajgó vágyat érzett, hogy az övé legyen a fiú. Én fogom leszakítani a hamvas ifjúsága virágát, mosolygott magában. Ravaszul ugratta, először közeledett hozzá, majd úgy tett, mintha visszahúzódna, miközben enyhén flörtölt Sextusszal. Rájött, hogy mekkora örömét leli még ebben a játékban is.

Amikor megkapta a fiú levelét, azt suttogta maga elé: Megvan! Már az enyém! De most, hogy eljött a pillanat, egyszersmind félni is kezdett. Mi lenne, ha rajtakapnák? Nem is vitás, hogy a tengerész bosszút állna. Valóban mindent kockára akar tenni ezért a fiúért? Ezért aztán sokáig nézett merengve a folyó túlsó partja felé, amíg lement a nap, és töprengett, hogy mit tegyen, mielőtt végleg elhatározza magát.

A férje úton van. Az este enyhe, érzéki melankóliája megtette a magáét. Nem maradhatok örökké búbánatos, gondolta. És döntött: holnap elmegy a hídhoz.

– Te következel! – Julius összerezzent, amint az apja hangja magához térítette az álmodozásából. Milyen furcsán néz rá az apja. Megpróbálta figyelmét a játékra összpontosítani, és lassan egy lépést tett a táblán.

Minden baj nélkül érkezett haza. Ez itt most előtte a megszokott, barátságos otthoni kép volt. Látta a szomszédos konyhában az anyját és a húgát, amint a másnapi ünnepi játékok utáni lakomát készítik a vendégek számára. Ő meg az apja, szokásuk szerint, a család szerény házának fő helyiségében, összecsukható székeken ültek és az esti dámajátékukat játszották. De ő közben egész idő alatt azon izgult, nem jönnek-e utána a katonák?

A konyha felé lesett. Amióta inaszakadtával rohant haza, még nem tudott beszélni a húgával. Mit látott vajon a kövér lány?

A konyha falán egy pár kacsa lógott. A tisztára súrolt asztalon egy nagy darab marhahús, amit a britek a legtöbbre becsülnek, egy nagy tálban osztriga a folyóból, és egy vödör tejen és búzán táplált csiga, ezeket holnap olajban és borban fogják kisütni. Egy nagy, lapos tálban lágy sajtot olvasztottak. Mellette fűszerek voltak, a mártáshoz. Az étrend, melyet a rómaiak honosítottak meg Britanniában, roppant étvágygerjesztő volt: fácán, dámvad, füge és szeder, dió és gesztenye, petrezselyem, menta és kakukkfű, hagyma, retek, fehérrépa, lencse és káposzta. A szigeten a kelták azt is megtanulták, hogyan kell elkészíteni a csigát, gyöngytyúkot, galambot, békát, olykor még megfelelően fűszerezve az apró mogyorós pelét is.

Anya és lánya csendben dolgozott. Az idősebb asszony hallgatagon, egykedvűen készítette az ételeket. A kövér lány olykor megpróbált bekapni valamit, de az anyja, anélkül hogy egy arcizma is rándult, vagy a munkáját egy pillanatra is abbahagyta volna, meglegyintette, így védelmezte a család ennivalóját. Julius látta, hogy az anyja az angolnás tálhoz megy. Egy kis pofon. Miután megnézte az angolnákat, néhány szót szólt a lányához, aki éppen az ételszekrény felé tett egy lépést, majd visszament a készülő mártáshoz. Még egy pofon. Aztán az anyja egy pillanatra az ablak felé ment. A kövér lánynak sikerült a szájába dugni egy falat friss kenyeret. Újabb kis pofon. A kövér lány elégedetten csámcsogott.

Látta vajon a húga a katonákat? Tudja-e, hogy mi történt Sextusszal? Megmondta-e a szüleinek? Semmit sem lehetett tudni. Úgy vélte, hogy a lány tud valamit. De mikor kérdezheti meg tőle?

Kínszenvedés volt az elmúlt két óra. Amint jó messzire jutott az üldözőitől, megpróbálta áttekinteni a helyzetet. Az azonban soha eszébe sem jutott, hogy nem Sextus, hanem ő maga volt az, aki felkelthette a hatóságok gyanúját. Vajon letartóztatták a barátját? Visszamenni nem mert, hogy megnézze. Beárulta-e őt Sextus? Óvatosan közelítette meg az otthonát. Ha Sextus beárulta, akkor biztosan eljönnek érte ide a katonák.

Az az elgondolás tűnt számára még mindig a legmegnyugtatóbbnak, ha vár reggelig, és majd az arénába menet találkozik az utcán Sextusszal. Addig valahogy meg kell próbálnia, hogy úgy tegyen, mintha semmi sem történt volna.

De hová rejtse el a zsákot? Ez bizony nagy probléma volt. Biztonságosan, de olyan helyre, amely nem kötődik az ő személyéhez. És ahonnan később könnyen magához veheti. Körülnézett, de semmi alkalmas helyet nem látott.

Míg végül, körbejárva a két domb közül a nyugatinak a csúcsát, ahol a kis Diana-templom állt, megakadt a szeme a környék számos fazekas-égetőkemencéinek egyikén. Mellette halomban álltak, nyilván hosszú idő óta érintetlenül, a selejtes fazekak, korsók és mindenféle egyéb törmelékek. Megvárta, amíg senki sem jár arrafelé, majd komótosan odaballagott a halomhoz, gyorsan a törmelékek alá dugta a zsákot és sietve odábbállt. Senki sem látta meg. Ebben biztos volt. Aztán hazament.

De azért eléggé nyugtalan volt. És ahogy az apja vidám arcáról az anyjára nézett, azt is tudta, hogy miért.

Amennyire Rufus vidám, pirospozsgás és dalos kedvű volt, annyira hiányoztak az anyjából mindezek a tulajdonságok. A haját, amely sem szőke, sem ősz nem volt, szoros kontyba kötötte. A szeme szürke volt és sohasem csillogott. Az arca Julius gyerekkora óta változatlanul egykedvű és sápadt, olyan, mint a nyers tészta, sütés előtt. Jólelkű volt, és Julius biztosra vette, hogy mindnyájukat szereti, de keveset beszélt, és sohasem nevetett; ha a férje valami tréfásat mondott, olyankor is csak bámult rá. Sokszor azt lehetett hinni, mintha a munkáját mint unalmas, de megszokott kötelességét, valami komor emlék nyomasztó terhével végezné.

A kelták híven őrizték a régi idők emlékezetét. Két évszázad múlt el csupán azóta, hogy Boadicea, a törzsi királynő felkelt a római hódítók ellen, és Julius anyjának családja Boadicea királynő törzséből származott. – Nagyapám a falat építő Hadrianus császár uralkodása idején született – szokta mondogatni –, az ő nagyapja pedig a nagy felkelés évében. Mindkét szülőjét elveszítette. – Julius anyjának valahol messze éltek még távoli rokonai, akik paraszti munkát végeztek, akárcsak a kelta őseik, és egyetlen árva szót sem beszéltek latinul. Egyetlen nap sem múlt el anélkül, hogy az asszonytól valami lehangoló megjegyzést vagy baljós figyelmeztetést ne hallottak volna.

– Ezek a rómaiak mind egyformák. A végén úgyis kibabrálnak velünk. – Ezt hallhatta Julius, mint valami litániát, egész gyerekkorában.

Valami csattant. A dámajáték tábláján keletkezett éles zörej szakította meg a fiú elkalandozott gondolatait. Több kis csattogó zörej és egy diadalmas kiáltás:

– Lesöpörlek a tábláról! – Az apja pirospozsgás képpel nevetett rá. – Nőkről álmodozol, mi? – Összeszedegette a dámajáték figuráit. – Nemsokára indulhatunk – tette hozzá komolyabban, mielőtt a hálószobájába ment, hogy elkészüljön.

Julius elgondolkozott. Számára is fontos volt, hogy találkozzék este a templomban az apja barátaival. Nagyon fontos volt. El kellene felejteni végre a nap eseményeit, inkább a tennivalókra kellene összpontosítani.

– Mutasd csak meg nekik, hogy milyen igyekvő és mennyire tanulékony vagy. Ezt kell csak tenned, semmi egyebet – tanácsolta az apja.

Koncentrálni próbált, de nehezen ment. Biztos, hogy megtett minden tőle telhető biztonsági intézkedést. De volt azért még mindig valami, ami nyugtalanította.

A zsák. Most döbbent rá, hogy a zsák bujkált egész este a gondolatai mélyén, az izgatta tudattalanul is. Először annyira félt attól, hogy utánajönnek a katonák, hogy örült annak, hogy a zsákot elrejtette, méghozzá olyan helyre, amelyet senki sem hozhatna kapcsolatba ővele. Most azonban arra gondolt, hogy a katonák a kaszárnyájukban, mint a városban mindenki és mindenütt, bizonyára a játékokra készülődnek, és egyre inkább bízott benne, hogy nem jönnek érte. Ma éjszakára legalábbis bizonyára biztonságban lesz.

Ami pedig a zsákot illeti. Persze, jól el lett rejtve! De mi történik, ha valami váratlan okból el akarják takarítani azt a törmeléket? Vagy egy guberáló megtalálja és ellopja? Egyetlen kép lebegett állandóan a szeme előtt: az az értékes zsák, ott kinn, az éjszakában.

Így történt, hogy váratlanul elhatározott valamit. Csendben kilopódzott a házból és gyorsan végigrohant az utcákon, fel az égetőkemencékhez. Nem volt hosszú út. Jártak emberek is arrafelé, de a törmeléket sötét homály takarta. Az első pillanatban nem találta meg a zsákot, de aztán rábukkant. Köpenye alá szorította, úgy sietett haza. Óvatosan ment be a házba, majd a szobájába. A két nő a konyhában észre sem vette. A zsákot az ágya alá dugta, ahol két ládában tartotta mindenféle holmiját. Reggelig ott biztonságos helyen lesz. Néhány pillanat múlva már az ajtóban állt, ott várta az apját, hogy elinduljanak.

Ragyogó tiszta, csillagos éjszaka volt, amikor Julius és az apja a gyűlésre ment. A család háza a nyugati fal két kapuja közül a lejjebb lévő közelében volt, ezért a főúton indultak el, amelyik attól a kaputól a nyugati domb oldalán át vezetett, majd lefelé fordult, a dombok közt csörgedező patakig.

Julius ritkán látta idegesnek az apját, most azonban azonnal észrevette, hogy izgatott.

– Tetszeni fog neked az egész – dünnyögte az apja, inkább saját magának, mint a fiának. – De nehogy csalódást okozz nekem! – Majd kissé később megjegyezte: – Ez persze nem zárt körű összejövetel, hiszen akkor ott sem lehetnél. – Végül erősen megszorította a fia karját. – Te csak ülj nyugodtan a helyeden. Egy szót se szólj. Figyelj. – A patakhoz értek. Átmentek a hídon. Előttük állt a kormányzói palota. Az ő útjuk célja onnan balra esett, egy utcával feljebb.

Végre ott volt előttük a sötétben: egy magányosan álló sötét épület, a kapuját mindkét oldalról egy-egy égő fáklya világította meg. Julius hallotta, amint az apja elégedetten, halkan füttyent.

Julius apja, Rufus ugyan könnyed, nem sokat tépelődő ember, de két dologra rendíthetetlenül büszke volt. Az egyik: az a tény, hogy római polgár.

Civis romanus sum: római polgár vagyok. A római uralom első évtizedeiben a brit provincia szülöttei közül csak kevesen nyerték el a megtisztelő teljes polgárjogot. A megszorítások azonban fokozatosan enyhültek, és Rufus nagyapja, bár csak provinciabeli kelta volt, egy kisegítő ezredben szolgált, ennek révén megszerezte ezt a hőn óhajtott társadalmi rangot. Egy itáliai nőt vett feleségül, így hát Rufus joggal állíthatta azt is, hogy római vér folyik a család ereiben. Igaz ugyan, hogy amikor Rufus még gyerek volt, Caracalla császár kaput nyitott, és a birodalomban csaknem minden szabad ember hozzájuthatott az állampolgársághoz, úgyhogy Rufust valójában semmi sem különböztette meg azoktól az egyszerű kereskedőktől és boltosoktól, akik között élt. De még mindig büszkén mondogatta a fiának:

– Tudod, mi már azelőtt is római polgárok voltunk.

De büszkeségének második, méghozzá sokkal mélyebben fekvő oka azzal a lobogó fáklyalángú kapuval függött össze. Rufus ugyanis a templomos páholy tagja volt.

Voltak ugyan nagyobbak is Londinium templomai között, de egyik sem jelentősebb, mint Mithrász temploma. A kis patak keleti partján, a két domb között állt, felfelé menet mintegy száz méternyire a kormányzói palota kertjétől. Nemrég készült el, tömzsi kis épület volt, négyszögletes, a hossza mindössze hatvan láb. Keletről volt a bejárata; a nyugati végében az apszis a szentéllyel. Ebben a vonatkozásban hasonlított a keresztény templomokra, amelyek oltára abban az időben ugyancsak a nyugati oldalra került.

A birodalomban mindig is sok vallás volt, de az elmúlt két évszázadban egyre népszerűbbek lettek a keletről jött misztikus kultuszok és vallások, közülük különösen kettő: a kereszténység vallása és Mithrász kultusza.

Mithrász, a bikaölő. A mennyei világosság perzsa istene; a tisztaság és becsületesség kozmikus harcosa. Julius sok mindent tudott már erről a kultuszról. Mitrasz az erkölcsös ügyért, az igazságért harcolt abban a világmindenségben, ahol, sok más keleti valláshoz hasonlóan, a jó és a rossz egyaránt össze lett párosítva és örök harcban állt egymással. A Mithrász által megölt, legendabéli bika vére hozott életet és bőséget a földre. December 25-én ünnepelték ennek a keleti istennek a születésnapját.

Misztikus kultusz volt ez, mert a beavatási szertartásokat titokban tartották, ugyanakkor szigorúan hagyományos formákat követelt. A hívek a templomban kisebb véráldozatot mutattak be, méghozzá a hagyományos római módon. Azonkívül elkötelezték magukat, hogy a régi, sztoikus becsületkódex szerint mindig tiszták, becsületesek és bátrak maradnak. A páholy tagsága nem volt bárki számára elérhető. A katonatisztek és a kereskedők, akik közt ez a kultusz elterjedt, ragaszkodtak a zártkörűségéhez. A londiniumi templomba ötven vagy hetven embernél több nem is fért be. Rufusnak minden oka megvolt, hogy büszke legyen a tagságára.

A keresztények, bár a vallásuk gyorsan terjedt, egészen másfajta gyülekezet voltak. Julius ismert közülük néhányat a rakparton, de mint oly sok római, ő is azt hitte, hogy azok valamiféle zsidó szektához tartoznak. És egyébként is, bármi volt is a pontos jellege, a kereszténység azáltal, hogy az alázatra helyezte a hangsúlyt és egy boldogabb túlvilági életben reménykedett, nyilvánvalóan a rabszolgáknak és a szegényeknek való vallás volt.

Julius eddig még sohasem volt ebben a templomban, és most rájött, hogy ezen az éjszakán ott lehet a páholyban, valamiféle előzetes vizsgát jelent. Amikor a kapuhoz értek, majd lementek három lépcsőfokon és beléptek az épületbe, remélte, hogy át fog menni ezen a vizsgán.

A templom főhajója csaknem ötven láb hosszú, de mindössze tizenkét láb széles volt, fapadlózatú, a padokat pedig az oldalhajókban helyezték el. Őket az egyik hátsó padhoz irányították. Julius kíváncsian nézett körül.

A fáklyák csak halvány világosságot árasztottak; az oldalhajók mély homályba burkolóztak. Julius észrevette, hogy amikor a többiek bejönnek és előremennek a padjukhoz, őt mind figyelmesen végigmérik, ám ő maga nem mindig láthatta a mellette elhaladók arcát. A templom végében, a kis apszisban, két oszlop között szép Mithrász-szobor állt, olyan volt, mint valami roppant markáns arcú Apolló, figyelmes tekintetét az égre irány ította, a fején hegyes frígiai sapka. A szobor előtt elhelyezett szerény kőoltáron mutatták be az áldozatokat. Az oltár tetején lévő mélyedés fogadta be a vért.

Lassan megtelt a templom. Amikor a páholy utolsó tagja is megérkezett, becsukták és elreteszelték az ajtókat. Aztán mindenki csendben ült a helyén. Eltelt egy perc, aztán még egy, Julius kíváncsian várta, hogy most mi lesz. Végre a templom végében fel-felcsillant egy lámpás; Julius úgy látta, hogy mozog valami, halk suhogást is hallott, és a mellékhajók homályából két alak jött elő. Roppant különösek voltak.

Mindkettőjüknek volt valami a fején, ami teljesen elfedte az arcukat. Az első egy oroszlánfej, melynek sörénye a válla körül lengett. A másik még kísértetiesebb volt, s a látványától Julius úgy érezte, enyhe borzongás fut végig a gerincén.

Ez utóbbi alak volt a magasabb. S amit a fején hordott, az több volt, mint valami fejviselet, mert csaknem a térdéig ért. Száz meg száz halkan zizegő és csikorgó tollból állt, egészében egy hatalmas, összecsukott szárnyú és óriási csőrű fekete madár. Egy holló.

– Ez egy pap? – kérdezte az apjától suttogva Julius.

– Nem. Ő is csak közülünk való. De ő vezeti ma a szertartást.

A Holló ekkor elindult, végig a főhajóban, a padsorok között. Lassan ment, a nagy farkával súrolva azok térdét, akik mellett elhaladt. Amint megtett néhány lábnyi távolságot, minduntalan megállt, és a tagok valamelyikének egy-egy kérdést tett fel, ami nyilvánvalóan a szertartás része volt.

– Ki a fény ura?

– Mithrász.

– Kinek a vére teszi termékennyé a földet?

– A bikáé, melyet Mithrász ölt meg.

– Mi a neved?

– Szolga.

– Hozzánk tartozol?

– A halálon túl is.

Amint a Holló lassan végigment a hajón, majd visszafelé indult, Juliusnak úgy rémlett, hogy a csőr fölötti résen kitekintő szempár különös figyelemmel nézi őt. Egyszerre megrémült, hátha tőle is kérdez valamit a Holló, amire ő, természetesen, nem tudna mit válaszolni. Örült, amikor a Holló mintegy búcsúpillantást vetett rá, majd visszament az oltárhoz.

Így hát teljesen megkönnyebbült, amikor az apja odahajolva hozzá, hogy közvetlenül a fülébe súghasson, azt mondta:

– Ez egyike azoknak, akikkel ma éjszaka találkozni fogsz.

A szertartás ezután már nem tartott sokáig. A Holló elmondott néhány könyörgést, az Oroszlán néhány, a tagságot érintő bejelentést tett, majd véget ért a gyűlés, fesztelen összejövetellé alakult, s a templom főhajóját kisebb csoportok töltötték meg.

Julius és az apja a hajó végében maradt. A fiú megfigyelte, hogy körülöttük viszonylag egyszerű tagok verődtek össze, nyilvánvalóan olyanok, mint az apja, akik örültek annak, hogy egyáltalán ott lehetnek, de látott több neves és befolyásos polgárt is.

– A páholy csaknem mindent el tud intézni a városban – súgta büszkén Rufus. Továbbra is nyugodtan várakoztak, a közelükben állókkal beszélgetve. Múltak a percek. És Julius egyszerre csak azt érezte, hogy az apja gyengéden oldalba böki.

– Ott jön! – suttogta. – Meglátod, minden rendben lesz – tette hozzá idegesen. Julius a templom nyugati vége felé nézett.

A férfi, aki korábban Hollóként jelent meg, magas, impozáns ember volt. Levette a jelmezét, és tekintélyesen végighaladva a hajón, barátságosan bólogatott jobbra-balra a tagoknak. A halvány fénynél Julius látta, hogy a haja őszbe csavarodott, de csak amikor közelebb ért hozzá, akkor vette észre hirtelen jeges rémülettel a férfi orcáján véges-végig húzódó óriási sebhelyet.

A centurio rászögezte a tekintetét. Élesen, keményen. Julius érezte, hogy elsápad. Nem csoda, hogy kezdettől fogva úgy érezte, a Holló fürkész szemmel méregeti. Felismert, gondolta Julius. Végem van. Alig tudott felnézni, amikor az apja kis, ideges nevetéssel bemutatta a centuriónak. Julius először semmit sem hallott. Semmi egyéb nem jutott el a tudatáig, csak a centurio rászögezett pillantása. Néhány másodperc múlva jött csak rá, hogy a katona nyugodtan beszél hozzá. A folyón zajló kereskedésről beszélt, arról, hogy szükség van egy rátermett fiatal legényre, aki a sziget belső vidékeiről fazekasárut szállíthatna a kikötőbe. Jól keresne az ilyen legény. És lehetősége nyílna, hogy a saját számlájára kezdjen kereskedni.

Lehet, hogy a centurio mégsem ismerte fel? Julius felemelte a tekintetét.

Volt valami különös a centurióban. Julius ezt csak most látta meg, bár pontosan nem tudta volna megmondani, hogy mi az. Abból, ahogyan az a nagydarab férfi lenézett rá, Julius csak annyit érzett meg, hogy van valami más, valami titkolt a mögött a szúrós szeme mögött. Nem mintha szokatlan lett volna, hogy az ilyesféle embernek valamilyen üzleti érdekeltsége is van. A legionáriusokat jól fizették, és nem vitás, hogy a centurio nyugalomba vonulása után szeretne anyagilag megalapozott kereskedő vagy akár földbirtokos lenni. A szolgálata a fővárosban addig is csak formális, olykor legfeljebb valami könnyebb rendfenntartási feladat volt. Maradt tehát elég ideje, hogy befektetésekkel foglalkozzék. Ám ahogy beszélt, attól még inkább megerősödött Julius első benyomása: van valami egyéb is a centurióban, mint aminek első pillantásra látszik. Rejtélyes lény volt ez a nyers katonaember. Ez a titokzatossága talán éppen a Mithrász-páhollyal függött össze, de lehet, hogy valami mással is. Julius nem tudhatta, csak eltöprenghetett rajta.

Kissé idegesen felelt a centurio kérdéseire. Igyekezett jó színben feltűnni, még ha feszélyezetten érezte is magát. Nem lehetett tudni, hogy milyen benyomást keltett. Végül azonban a centurio a fiú apja felé bólintott.

– Rendben lesz a fiú – mondta, és Rufusra mosolygott. – Ugye holnap újra elhozod a páholyba? – A fiú apja elvörösödött az örömtől. – Ami pedig azt a munkát illeti a hajón, az is menni fog. De az ügynökömmel kell majd együttműködnie. – Kissé türelmetlenül pillantott körül. – Hol is van? – Elmosolyodott. – Várjatok csak. Mindjárt idehozom. – Azzal az egyik homályos zugban álló kisebb csoport felé indult.

Rufusból sugárzott az öröm, ahogy a fiára nézett.

– Jól van, fiú. Befutottál – mondta suttogva. Úgy érezte, hogy ez az este mindent megadott neki, amire csak vágyott.

Éppen ezért meglepődött és kissé zavarba jött, amikor meglátta, hogy Julius tekintete távolról sem örömöt, hanem meghökkenést és rémületet tükröz. Mi a csuda lehet az oka?

Amikor ugyanis a centurio visszajött, Julius pillantása először is az ügynökére esett. Egy másodpercig ugyan azt mondta magában, hogy ez lehetetlen, de amint közelebb jöttek, már semmi kétség nem maradt. A templom halvány világításában ott állt előtte, kissé kékes arcát mosolyra húzva, a tengerész.

Negyedhold fénylett fenn az égen, amikor apa és fia azon az éjszakán az utcákon át hazafelé igyekezett. Rufus kitűnő hangulatban volt. Az apai büszkeségnél nincs jobb dolog a világon, gondolta. Arról már régen lemondott, hogy a lányára büszke lehessen, de most, a fiát illetően, valóban úgy érezhette, hogy jó munkát végzett. A centurio felvette a fiát. A tengerész is azt mondta, hogy tetszik neki Julius. – Ezzel megalapozhatod az életedet – mondta Rufus elégedetten. Ha kissé elmélázónak látszik is most a fia, vélte, abban bizonyára semmi rossz sincsen.

Valójában csak úgy kergették egymást Julius gondolatai. Hála az isteneknek, a centurio nem ismerte fel. De mi a helyzet a tengerésszel? Úgy vélte, éppen most érkezhetett a tengerről, de nem merte megkérdezni. Volt-e már vajon odahaza? Megláthatta-e a levelet? Nem kellene-e értesíteni Martinát, megbizonyosodni, hogy megsemmisítette-e a levelet? De ehhez már túl késő van. A tengerész most megy haza, és bizonyára megtette már a házáig az út felét is.

Ami pedig a szerelmi kapcsolatot illeti, még ha titokban maradna is a tengerész előtt, gondolhatna-e ő maga igazán arra, hogy viszonya legyen annak a feleségével, akitől most már az üzleti pályája függ? Maga a gondolat is képtelen!

A házban sötét volt, amikor hazaértek. Julius anyja és a húga már lefeküdt. Az apja nagy szeretettel kívánt neki jó éjszakát, és a szobájába ment. Julius egy ideig csak ült és a nap eseményein töprengett, de semmit sem tudott eldönteni. Aztán nagyon fáradt lévén, elhatározta, hogy lefekszik.

Egy kis olajlámpással a kezében a szobájába ment, az ágy alá nyúlt, hogy megtapogassa az értékes zsákot, s közben nagyot ásított. Aztán meghökkent.

Izgatottan leugrott az ágyról, s a padlóra térdelt. A karját egészen a válláig dugta az ágy alá, és félretolta a ládákat. Majd a padlóra állította a lámpást és elképedt, egyszerűen nem akarta elhinni: a zsák nem volt a helyén.

Hangtalanul lépkedett a férfi a sötétben. Alig volt világosság itt, a folyó déli partján. Miután átment a hídon, dél felé folytatta útját, elhaladt a nagy fogadó mellett, melyet az ideérkező utazók szoktak látogatni, majd maga mögött hagyta a fürdőket, aztán a jobb oldalon lévő dűlőútra fordult. A folyó túloldalán lévő londiniumi utcáktól eltérően, itt csak a főutcát kövezték ki. Saruba bújtatott lába az út porában éppen ezért semmi zajt nem ütött. Majd a csuklyás alak meglepő ügyességgel kapaszkodott fel az esővízgyűjtő hordóra, onnan pedig az udvar szélén a ház sarkáig érő, cseréppel borított kőkerítésre. A rézsútosan eső holdfény a terrakotta tetőcserepek barázdái közé világos csíkokat húzott és különös, változó mértani alakzatokban vetett árnyékot, amint a csuklyás férfi ügyesen lépdelt végig a kőkerítés tetején az egyik nyitott táblájú ablak négyszögletes, sötét nyílásáig.

A tengerész csendesen lépett be a házába, és Martina hálószobájának ajtajához osont.

Körülbelül egy hónap óta gyanakodott. Aligha tudta volna megmondani, hogy miért. Talán a fiatal felesége viselkedésében volt valami. Egy szórakozott pillantás, parányi habozás, amikor szeretkeztek. Igazán nem sok. Más férfi talán tudomást sem vett volna róla. De a tengerész anyja görög volt, és ez a tény oltotta belé már gyerekkorában azt a heves indulatot, azt a büszkeséget, már-már megszállottságot, amely mindig is ott volt a magatartása és akár férfiakkal, akár nőkkel kapcsolatos minden cselekedete mélyén. – Hajózás közben nála türelmesebb ember nem is létezik – mondogatták mindazok, akik a hajóján utaztak –, de ha valaki becsapja, az vért követel.

A tengerész nem gondolt arra, hogy a lány hűtlen hozzá. Még nem. De elhatározta, hogy erről megbizonyosodik, ezért aztán bevetette a nős férfiak legrégibb, jól ismert trükkjét: úgy tett, mintha elutazna, de valójában nem ment el.

És most óvatosan kinyitotta a hálószoba ajtaját.

A felesége egyedül volt. Az ágyára vetődött a hold halvány fénye. Az egyik melle fedetlen volt. A férfi ránézett és elmosolyodott. Nagyon jó. Tehát nem csapta be. Figyelte a halk lélegzését. A szobában semmi jele annak, hogy bárki más is lenne a házban. Minden rendben volt. A tagbaszakadt tengerész halkan, mint a macska, körbejárt a szobában, s közben a feleségére nézett. Talán kellemes meglepetést okozhatna neki, és mellébújhatna az ágyba. Vagy talán inkább eloson, és még egy éjszaka megfigyeli. Ezt a két lehetőséget latolgatta magában, amikor észrevett az ágy mellett, az asztalon egy pergament. Kezébe vette, s a nyitott ablakhoz ment.

A negyedhold fénye is elég volt ahhoz, hogy elolvassa Julius levelét. Az aláírásból nem állapíthatta meg, hogy ki küldte, de az mit sem számított, hiszen a szöveg pontosan megjelölte a helyet és az időt. Óvatosan visszatette az asztalra a levelet, és észrevétlenül kilopódzott a házból.

Julius anyja ez egyszer figyelemre méltó gyorsasággal cselekedett.

A kövér lány nem is látta a katonákat. Átaludta az egész időt, amíg azok házkutatást tartottak, és végül, amikor később senkit sem talált a műhelyben, kacsázó járásával jócskán megkésve, hazament. A késése, meg Julius furcsa viselkedése keltette fel az anyjuk gyanúját. Néhány külön pofonnal kiszedte a kövér lányból, hogy Julius és a barátja kiültette az utcára, hogy figyelje, nem jönnek-e hozzájuk katonák. És akkor az anyjuk már biztos volt benne: ez a Sextus valami bajba sodorta a fiát.

Ezért aztán, mihelyt Julius és az apja elment hazulról, átkutatta a fia szobáját. Azonnal megtalálta a zsákot, s amikor meglátta, hogy milyen veszélyes holmival van tele, rémületében egy percig ülve maradt, aztán azt mondta magában: – Ettől meg kell szabadulnunk! De hová tegyem?

Ez egyszer örült annak, hogy a lánya olyan kövér.

– Dugd a ruhád alá! – utasította. Majd felvette a köpenyét, s a lánnyal együtt elindultak hazulról.

Először arra gondolt, hogy a zsákot a folyóba dobja, de az nem volt olyan egyszerű. Emberek járkáltak a folyóparton. Ezért inkább a nyugati fal kapujához vezető átjáróút felé terelte a lányát. Sötétedéskor az összes városkaput be kellett zárni, de meleg nyári estéken gyakran figyelmen kívül hagyták ezt a rendelkezést. A fiatalok szerettek kisétálni a szabadba, így aztán a legcsekélyebb feltűnést sem keltette, hogy a kövér lány is kiment az anyjával a kapun. De még nem jutottak messzire, amikor megálltak. Az út a hídon át ahhoz a szentélyhez vezetett, ahol a vizek istennője lakott, de látták, hogy elég sok pár sétál arrafelé. Az út mindkét oldalán, akárcsak a többi kapunál, temető volt.

– Add ide a zsákot, és menj haza – parancsolt rá az anyja. – És senkinek egy szót sem erről az egészről! Különösképpen Juliusnak nem! Megértetted? – Amikor a lány nehézkes lépteivel hazafelé indult, az anyja bement a temetőbe. Körülnézett, hátha lát egy nyitott sírgödröt, de egyet sem talált. Átvágott a temetőn, a másik végénél pedig kiment, elhagyta a nyugati felső kaput, és a városfallal párhuzamos külső ösvényen folytatta útját.

Csendes és nyugodt volt minden errefelé. Kísérteties látványt nyújtott a fal, a vízszintes cserépcsíkjaival. Alatta, mintegy négyyardnyira a fal külső oldalától, mély árok széles árnya látszott a földön, mintha valami fekete szalag húzódna rajta végig. A falon nem álltak őrök, senki sem látta az asszonyt. Ráérősen ment, elhaladt a városfal sarka mellett, majd a fal hosszú, északi szakasza mentén igyekezett tovább. Maga mögött hagyott egy zárt kaput, és ment tovább. Körülbelül hatszáz méternyire jutott onnan, amikor meglátta azt, amit keresett.

A város két dombja közt csörgedező patak a felső szakaszánál számos mellékágra oszlott, és ezek a kis erek a város északi fala alatt, három vagy négy helyen, jól megépített, a nyílásuknál ráccsal fedett alagutakon folytak át. Egy pillanatig arra gondolt, hogy a zsákot az egyik érbe dobja, de aztán eszébe jutott, hogy a rácsokat rendszeresen tisztítják, és a csatornákat kikotorják. Amikor éppen maga mögött hagyta az egyik ilyen alagutat, észrevette, hogy valaki nagy mennyiségű szemetet és mindenféle hulladékot öntött a falon kívül húzódó árokba. Az árok, a patakmedrektől eltérően, nem volt rendesen karbantartva. Julius anyja még sohasem látta, hogy bárki is kitisztogatta volna.

Csak néhány pillanatig várt, hogy körülnézhessen. Miután elégedetten vette tudomásul, hogy senki nem látja, a zsákot az árokba dobta, és hallotta, amint az a fenéken a szemét közé esik.

Aztán visszafelé indult, mintha mi sem történt volna, és kissé távolabb a tágra tárt északi főkapuhoz ért, ahol észrevétlenül bejutott a városba.

Julius szemét a hosszan húzódó városfalra meresztette. Elkeseredetten engedte le mindkét kezét, s a fejét csóválta. Hiábavaló volt minden keresgélés. A falon túl, a nyugati domb túloldala fölött az amfiteátrum körbehajló felső emeletét látta. Ragyogó, tiszta reggel volt, szellő sem fújdogált, egyetlen felhő sem látszott a halványkék égen. Meleg lesz nappal az amfiteátrum óriási katlanában.

Hová tűnhetett a pénz? Már kora hajnalban elment hazulról, de még mindig fogalma sem volt, mit tehetett vele az anyja.

Mégis hazudott volna a kövér lány? Ezt nem hitte. Amikor az éjszaka kellős közepén a húga ágya mellé kúszott, kezét a lány szájára tapasztotta és egy kést szegezett a torkának, az éppen eléggé megrémült. Elmondta, hogy az anyja a zsákot a nyugati falon kívül rejtette el valahová; de a fiú most, háromórai kutatás után sem jutott nyomára. A nyugati kapun ment ki. Mielőtt visszafordult, minden elképzelhető helyet végignézett. A városban már nagy volt a sürgés-forgás. Nemsokára özönleni kezdenek az emberek az amfiteátrum felé. És őneki egy árva fityingje sincs!

Mit fog mondani Sextusnak? Bár úgy tervezte, hogy útközben fog találkozni vele, az amfiteátrumba menet, de most egyáltalán nem volt olyan biztos benne, hogy olyan jó lenne, ha összeakadna a barátjával. Hinne neki Sextus egyáltalán? Vagy azt gondolná, hogy ellopta a pénzt, és csak be akarja csapni? Aligha lehet kiszámítani. De az sem volt ínyére, hogy hazamenjen és találkozzék az anyjával. – Legszívesebben meglapulnék estig, addig, amíg véget érnek a játékok – dünnyögte maga elé. – Addigra talán mindenki jobb hangulatban lesz.

Ami pedig a lányt illeti. Nagyot sóhajtott. Ígért neki valami ajándékot, és most nincs pénze. Hogyan segíthetne ezen? Sehogy. Egyébként is, jutott eszébe, túlságosan kockázatos lett ez az egész. És most minden bizonnyal el se jönne a hídhoz, gondolta. Ez is csak elszomorította, és mivel pillanatnyilag semmi egyebet nem tehetett, leült az út mellett egy kőre, hogy alaposan átgondolja az egész ügyet.

Múltak a percek. Egyszer-kétszer azt dünnyögte maga elé: – Nincs egy vasam sem. – Meg azt, hogy: – Felejtsd el az egészet! – De valahogy ezek a mondatok sem nyugtatták meg. Aztán lassan-lassan egy másik gondolat vert fészket és kezdett terebélyesedni az agyában.

Mi lesz, ha Martina mégiscsak elmegy a hídhoz? Nagyon valószínű, hogy jól elrejtette a levelet. A tengerész bizonyára semmit sem gyanít. Milyen lenne az, ha a lány a maga részéről vállalná a kockázatot, ő pedig nem lenne ott, hogy találkozzék vele? Hogyan festene, ha ő ültetné fel a lányt?

A fejét rázta. Nagyon jól tudta: – Ha nem kapom meg, valaki más fogja megkapni – mondta magában. – Valószínűleg Sextus.

A lány testére gondolt. Nem is vitás, hogy nagyon kívánja. Maga elé képzelte, amint ott áll egyes-egyedül a hídnál, és erre az egész ügyet egyszerre csak barátságosabb színben látta. Érezte, hogy a szíve sebesebben kezd verni.

Ahogy azt a kikötőben minden ökölvívó tudta, Julius, ha kiütnék is, sohasem maradna a padlón. Lehet, hogy nem bölcs dolog, lehet, hogy egyáltalán semmi értelme sincs, de a lelke mélyén munkáló optimizmusa hamarosan újra felszínre tört, oly természetesen, ahogy a bimbók bújnak elő tavasz idején.

Ezért aztán, rövid idő múltán, úgy tetszett, hogy összeszedi magát. Még néhány perc, és halvány mosollyal helyeslőleg bólintott magának. Kissé később pedig szélesen elmosolyodott, és felállt.

Majd elindult a kapu felé.

Martina korán felkelt azon a reggelen. Rendbe rakta a szobát, kikefélte rövid haját, gondosan megmosakodott és beillatosította magát. Majd még mielőtt felöltözött, szemügyre vette az alakját. Megérintette az apró, lágy mellét, izmos lábszárán végigfuttatta a tenyerét. Elégedetten kezdett öltözni. Új sarut vett fel, tapasztalatból tudta, hogy a friss bőr enyhe illatot áraszt, amely a teste természetes illatával keveredve vonzó hatást gyakorol a férfiakra. Egy-egy kis bronztűt tűzött mindkét vállánál a ruhájára, és ekkor egy kis remegést érzett a szívében, ami azt súgta neki, ha volt is benne még bármi kétség eziránt, ma este biztosan szeretkezni fog az ifjú Juliusszal.

Majd a délelőttre néhány édes süteményt csomagolt egy kendőbe, aztán kilépett a házból és csatlakozott a szomszédaihoz, akik a hídon át az arénába igyekeztek. Olyan könnyedséget érzett a járásában, amilyent már régen nem tapasztalt.

Furcsa volt, hogy kívüle jóformán senki sincs a városban. Késő délelőtt olybá tűnt, hogy az egész lakosság az amfiteátrumban van. Julius olykor-olykor nagy ordítást hallott az amfiteátrumból, de a kövezett utcák különben olyan csendesek voltak, hogy a madarak hangját is meghallhatta. Derűs hangulatban ment végig a sikátorokon, élvezte az egyik pékségből kiáradó frissen sült kenyér kellemes illatát, és néhány közeli konyha mellett elhaladva sűrű, nehéz szagokat is érzett. Szabályosan kövezett utcákon sétált el a gazdagok szép házai előtt. Közülük soknak saját fürdőháza is volt, meg fallal körülvett kertje, ahol cseresznye-, alma- és eperfák nőttek. És Julius mindenütt kutakodva nézett körül. Délben fog találkozni a lánnyal, és megígérte, hogy valami ajándékot visz neki. Nem akart üres kézzel menni.

Így hát elhatározta, hogy lop neki valami ajándékot.

Valahol biztosan nyílik rá lehetőség. A város lakói csaknem mind az amfiteátrumban voltak. Elég lesz egy pillanat is, hogy besurranjon valamelyik őrizetlenül hagyott házba, és onnan kihozzon valamit, amit a lánynak adhat. Nem szívesen lopott, de úgy tűnt, hogy ez most az egyedüli lehetőség.

De nehezebb volt, mint ahogy gondolta. Beosont néhány egyszerűbb házba, de ott semmi olyat nem talált, ami tetszett volna neki. A gazdag házakban, a jelek szerint, mindenütt vagy idősebb szolgák, vagy vad házőrző kutyák voltak, és Julius már kétszer is menekülni kényszerült.

Kissé elbátortalanodva bandukolt tovább a rakpart felé. Előbb a folyó nyugati oldalán próbálkozott, de hasztalan. Átment a hídon, és a keleti oldalon kísérletezett tovább. Az ott sorakozó alacsony raktárak ugyancsak mind zárva voltak. Elment egy kis halpiac mellett, ahol a bódék és pultok hajnal óta üresen álltak. Rögtön ez után egy sokkal nagyobb épülethez ért, és amint meglátta, rögtön megállt.

A birodalmi raktárház volt. A többitől eltérően kőből épült, szilárd építmény. Éjjel-nappal katonák őrizték. Ebbe a hivatalos raktárba érkezett minden szállítmány, amit a kormányzónak, a helyőrségnek, valamint a közigazgatás részére küldtek. Néha nagyon értékes rakományok. Három nappal azelőtt Julius is segédkezett egy hajó kirakodásánál, a rakományban három nagy láda arany- és ezüstérme volt – a katonaság zsoldja –, mindhárom hivatalosan lezárva és lepecsételve. Meglepően nehezek voltak ezek a ládák, az emberek alaposan megkínlódtak, amíg a partra cipelték őket. Julius számára, minthogy nagyon jól ismerte ennek a rakománynak az elképesztő értékét, ez az állam hatalmának és gazdagságának mintegy eleven emlékeztetője volt. Még ha úgy rémlett is, hogy a birodalom olykor a káosz felé sodródik, az Örök Város és tartományai mélyen megalapozott hatalma mindenkiben tiszteletet és félelmet keltett. Julius ajka mosolyra húzódott. Ha odabenn lehetnék, akár csak néhány pillanatig is, kétségtelenül megoldódnának az anyagi gondjaim. De miután az előző napon épp hogy meg tudott szökni a legionáriusok elől, most tartott a hatóságoktól, és esze ágában sem volt a raktár közelébe menni.

Amikor visszafordult a fórumhoz vezető széles útra, már azon kezdett gondolkodni, hogy végül is kénytelen lesz lemondani az ajándékról. Amikor a lenti keresztúthoz ért, minden különösebb ok nélkül balra fordult, a kormányzósági palota felé, ahol egy őrszem állt a bejárat előtt. Tőle eltekintve, az utca üres volt. Ekkor született meg az ötlet. Olyan egyszerű, olyan vakmerő ötlet, hogy szinte őrültségnek tűnt. De ahogy átgondolta, úgy látta, nemcsak megoldható, de határozottan logikus terv. – Csak az időzítésen múlik – mondta magában, hogy megnyugtassa önmagát.

Eltérően a magánházaktól, ahová eddig beosont, a kormányzó palotája középület volt. A kapunál álló őrön kívül bizonyára az egész személyzet lelépett, hogy megnézze a játékokat. És még ha rajtakapnak is, gondolta, találhatnék valami kifogást, azt mondhatnám, azért jöttem, hogy egy kérvényt nyújtsak be a kormányzónak, vagy valami hasonlót. A tervet olyan szellemesnek vélte, hogy maga is elmosolyodott. Végül is ki gondolhatná, hogy valaki magát a kormányzót akarja kirabolni? Meghúzta magát az egyik sikátor sarkában, s ott lapult egy ideig, hogy kikémlelje a terepet.

A palota utcai fele terméskőből épült, annak közepén egy szép kapun át lehetett a tágas udvarba jutni. A kapu előtt, márványtalapzaton csaknem embermagasságú karcsú kőoszlop állt, a központi útjelző kő, onnan kezdődően jelezték a távolságot Dél-Britannia összes mérföldkövei.

Úgy tűnt, hogy az őrszem szívesen álldogál a kőoszlop előtt, amelynek titokban, szabályellenesen nekitámaszthatja a hátát, aztán szabályos időközökben, lassú léptekkel végigmegy az üres utcán, majd megfordul és visszatér a pihenőhelyéhez.

Julius alaposan megfigyelte. A katona huszonöt lépést tett az egyik, majd kis szünet után huszonötöt a másik irányba. Hogy megbizonyosodjék, Julius újra végignézte, aztán harmadszor is. Mindig, minden ugyanúgy történt. Gondosan kiszámította a mozdulatait. Ennyi idő pontosan elég lesz neki.

Amikor a katona elkezdte, neki hátat fordítva, a következő őrjáratát az utcában, Julius gyorsan nekirugaszkodott, s a közte meg az őr közé került kőoszlop fedezéke mögött gyorsan és csendesen előreszökkent, majd abban a pillanatban, amikor a katona megfordult, ő már el is tűnt a kapu homályában.

Csak egy szempillantásnyi időre volt szüksége, hogy becsusszanjon az udvarba. Annak a túlsó oldalán egy oszlopos előtérből nyílt a ház főbejárata. Tárva-nyitva állt. Julius vakmerően belépett. És ott egy másik világban találta magát.

Talán soha, egyetlen korszak kultúrája sem talált ki kellemesebb otthonokat a gazdag osztályai számára, mint amilyenek a római villák és városi házak voltak. A kormányzó palotája ez utóbbinak volt ragyogó példája. Már a magas, hűs átrium a benne lévő vízmedencével is az előkelő, kényelmes életmód hangulatát árasztotta. A bonyolult rendszerű remek központi padlófűtés – a hypocaustum – melegen tartotta télen a házat. A kő és márvány belső tér nyáron hűvös és szellős volt.

Londinium jobb házainak szokása szerint a padlók egy részét gyönyörű mozaik borította. Az egyiken a bor istenét, Bacchust ábrázolták, egy másikon egy oroszlánt, egy csarnokot delfinek díszítettek, másutt pedig mértani ábrák bonyolult szövevényei voltak láthatók.

Miután Julius ámuldozó pillantásokat vetett a nagyobb helyiségek pompájára, gyorsan a kisebb szobákba ment. Ezek ugyan meghittebbek, de ugyancsak gyönyörűek voltak. A falak egyes mezőit többnyire okkersárga, piros és zöld színűre festették, az alacsonyabb felületeket pedig a megtévesztésig olyanra, mintha márványból volnának.

Julius tudta, hogy mit keres. Apró holmi kellett hogy legyen. Ha a tengerész feleségét valami nagyon értékes ékszerrel látnák meg, az magyarázatra szorulna, és abból csak baj származna. Csupán egyetlen, szerény tárgyat akart szerezni, olyan kicsit, amiről minden bizonnyal azt hihetnék, hogy elvesztették valahol.

Nem sok idejébe tellett. Az egyik hálószobában az asztalon egy csiszolt bronztükröt, néhány ezüstkefét és három, ékkövekkel kirakott brosst talált. Volt ott egy aranyláncra fűzött óriási, csiszolatlan smaragdokból álló gyönyörű nyakék is. Tudta, hogy a smaragdokat kétségtelenül Egyiptomból hozták. Kezébe vette és megcsodálta az ékszert. Egy pillanatra kísértésbe esett, hogy ellopja. A smaragdokkal persze soha semmit sem tudna kezdeni, azok túlontúl szembetűnők lennének, de az aranyat beolvaszthatná. Aztán mégis visszatette a helyére. Kár lenne tönkretenni egy ilyen remekművet.

Volt azonban mellette valami, pontosan az, amire szüksége volt: egy minden különös ismertetőjel nélküli, egyszerű arany karperec. Ilyesmiből bizonyára ezer is van Londiniumban. Ezt fogja Martinának ajándékozni. Felkapta és gyorsan kiosont a helyiségből.

A ház még mindig csendes volt, az udvarok néptelenek. A falhoz lapulva indult a kapu felé. Most már csak ki kell jutnia az őrszem mellett, aki újra elfoglalta őrhelyét az utcán. Csak be ne jöjjön az udvarba – ezért fohászkodott Julius, és besompolygott a kapualjba.

Látta az őr hátát, amint az a kőoszlopnak támaszkodott. Amennyire meg tudta állapítani, az utca üres volt. Várt, amíg az őr újra elindul, ez alkalommal balra, a patak irányába. Ekkor Julius villámsebesen kirohant, jobb felé.

Majd külön elővigyázatosságból még valami ravasz dolgot eszelt ki. Ahelyett, hogy tovább futott volna, néhány méter után megfordult, és a lehető leggyorsabban visszafelé indult, arra, amerre az őrszem ment. Öt, tíz, tizenöt gyors lépést tett. Szerencséjére. A katona ugyanis ez alkalommal hamarább befejezte őrjáratát és visszafordult. Ekkor Julius, ahelyett hogy elinalt volna, lassú léptekkel továbbment, közömbösen sétált az őr felé úgy, mintha csak most közelítene a kapuhoz. A katonán látszott, hogy meglepődött, nem tudta, honnan kerülhetett elő Julius, de amikor az nyugodtan elsétált mellette, már nem is törődött vele, s a két fiatalember csak bólintott egymásra. Néhány perc múlva Julius már folytatta útját, hogy a hídnál ajándékkal várja Martinát.

Hosszasan tűnődött, eljön-e vajon a lány.

Sextus a fórumtól a hídhoz vezető széles úton ment lefelé. Komor képet vágott, s a hangulatán éppenséggel nem javított az, hogy az amfiteátrumnál nem találkozott Juliusszal.

Nem szándékosan kerüli-e őt a fiatal barátja? Ez eszébe sem jutott volna, ha tegnap délután nem hallotta volna meg azt az odavetett megjegyzést.

Amikor a házba berontó katonák, cinkosok után kutatva, hátrafutottak, hallotta, hogy meglátták Juliust, de megnyugodott, amikor megtudta, hogy a barátja egérutat nyert. Hamarosan kiderült, hogy őt magát sem motozzák meg alaposan. Amikor néhány perc múlva két katona a szomszédos szobában az ágyneműjét kutatta át, meghallotta a beszélgetésüket. – Itt semmi sincs – morogta az egyikük. – Azt hiszem, alaptalan feljelentés volt az egész. Valakinek nem tetszik ez a fickó, azért írta a feljelentőlevelet.

– És az a fiatal fiú? Az, aki elszaladt? Lehet, hogy ő?

– Lehet. De az is lehet, hogy nem. Egyébként is fiatal. Tiszteletre méltó család. Ha valaki is hamisító, az csak az ács lehet.

A fiatal fiú. Tiszteletre méltó család. Csakis Julius lehet az, akiről beszéltek. Valahogyan mindenképpen elárulta őket ez a hülye kölyök! Sextus elkáromkodta magát. – Ha elkapják, biztosan össze fog roppanni. És akkor végem van.

Legszívesebben már este vagy éjszaka elment volna Juliusékhoz, de nem merte megtenni, félt, hátha követik, de remélte, hogy reggel úgyis találkozik vele az amfiteátrumnál. Ezért aztán, amikor mégsem került elő a fiú, komolyan nyugtalankodni kezdett. Mégis elkapták? És kifecsegte vajon a titkot? Amikor végül lopva megközelítette Juliusék házát, látta, hogy üres, senki sincs ott. Mit jelenthet ez? Végül hazament, hátha ott keresi őt a fiú, majd a fórum táján nézett körül. Most, végső próbálkozásként, a rakpart felé vette útját.

És ekkor egyszerre, mindössze százméternyire tőle, ott volt Julius, ott bandukolt lassan a híd felé. Sextus odasietett. Julius annyira gondolataiba mélyedt, hogy észre sem vette Sextust, csak akkor, amikor már közvetlenül mögötte volt. Megfordult. Leesett az álla, amint megpillantotta. Az rögtön a lényegre tért.

– Minden rendben? – kérdezte. Észrevette, hogy Julius habozik, mielőtt vonakodva bár, de az igazságnak megfelelően pontosan elmondta neki, hogy mi történt.

Sextus egyetlen szavát sem hitte el. Mindig is azzal büszkélkedett, hogy ő bizony nem bolond. Ez a történet pedig teljesen valószínűtlen volt, ugyanakkor bizonyos dolgok nagyon is világosnak tűntek fel. Lám, a fiú el akarta kerülni őt. A pénz eltűnt. Éppen ezért csak két magyarázat jöhetett számításba. Vagy ellopta Julius a pénzt, vagy elárulta a barátját, ez esetben pedig valószínűleg a hatóság kezében van az öntvényekkel teli zsák, hogy a bíróságon bűnjelként mutathassák be. Nem is vitás, Juliust azért engedték el, hogy ellene tanúskodjék.

De miközben Julius kínos magyarázkodását hallgatta, az arca merev maszk maradt. Egy szót sem szólt, hagyta, hadd mentegetőzzék a fiú. Amikor befejezte, Sextus már látta, hogy a barátja nagyon rossz hazudozó. Elhatározta hát, hogy megpróbálja egyenesen nekiszögezni a kérdést:

– Beszéltél? Köptél a katonáknak? – kérdezte nyersen.

– Nem én. Hogy is képzeled?

Sextus elgondolkodott. Ezt valamiképpen már úgyis sejtette. Az övéből előhúzta a kését, és Julius orra elé tartotta.

– Találd meg azt a pénzt! De még napnyugta előtt – mondta higgadtan. – Különben megöllek! – Azzal sarkon fordult és elment.

Nem sokkal dél előtt egy gladiátort és egy medvét vezettek be az arénába. A gladiátor roppant ügyesen kezelte a hálót. Kettő az egyhez fogadtak a gladiátorra, vagyis arra, hogy ő fogja megölni a medvét. Délután azonban egy másik gladiátorral, egy népszerű bajnokkal kell majd megvívnia, és annál a második mérkőzésnél a tét már öt az egyhez volt, ilyen arányban fogadtak az ő halálára. Arra, hogy ő nyeri meg mind a kettőt, pillanatnyilag húsz az egyhez lehetett fogadni. Először a medvét jártatták körbe az arénában. A közönség vidám hangulatban volt. Feszültség és izgalom csak akkor támad, ha már vért láttak.

Martina hamar felállt a helyéről. Az aréna túloldalán, a kormányzó páholyában és az ahhoz közeli üléssorokban a város jelentős, tógába öltözött személyiségeit láthatta, meg az asszonyaikat, hosszú, finom selyemruhákban, bonyolult frizurákba feltornyozott hajjal. Amikor visszament a lépcsőkhöz, érezte, hogy kissé megborzong.

Azok ott nagyon előkelő helyeken ülnek ugyan, gondolta, de olyasmiben egyiküknek sem lesz része ma, mint amiben énnekem.

Néhány pillanat múlva már kilépett a lépcsőház sötét alagútjából az utca fényes ragyogásába. A fórum felé indult. Nem vette észre, hogy kétszáz méternyire mögötte, az egyik kapualjból a tengerész osont ki, és nesztelenül a nyomába ered.

Julius várt. A híd északi végénél lévő két nagy fapillér egyike mellett állt. Már csaknem dél volt.

Nyugtalanította az előbbi beszélgetése Sextusszal. Úgy vélte, idősebb társa komolyan gondolta, amit mondott, de hát hogyan tudná visszaszerezni a zsákot? Ha elmondaná az anyjának, hogy mivel fenyegették meg, akkor talán megenyhülne, bár még ebben sem volt egészen biztos. Mindenesetre úgy döntött, most már semmi értelme, hogy ezen rágódjék. Valami egészen mást kell tennie.

Balra, a domb felől, az amfiteátrumból moraj hallatszott; az ordításba valami megvető felhang keveredett, amiből arra következtetett, hogy bizonyára egy állat győzött le egy emberi lényt.

Julius a fórum felé nézett, végig a széles úton. Ha tényleg eljön a lány, akkor rövidesen erre az útra kell ráfordulnia. Jelenleg üres volt, akárcsak a rakpart is. Érezte, milyen hevesen ver a szíve. – Ha most eljön… – mondta magában, de nem fejezte be a mondatot. Biztosra vette, ha most eljön, akkor ma délután az övé lesz. Reszketett az izgalomtól. És mégis – ami olyan különös volt –, a lelke mélyén, minden várakozása ellenére, valami mégis nyugtalanította. Szinte azt remélte, hogy Martina mégsem jön el.

Múltak a percek, Martinának még sehol, semmi nyoma. Julius már arra kezdett gondolni, lehet, hogy végül mégsem jön, és lehet, hogy éppen ez lenne a helyes, amikor egyszerre csak felfigyelt valami kis mozgásra, tőle jobbra, a rakparton.

Nem tűnt valami különös dolognak, mindössze néhány katona és egy szamár volt ott, amelyik egy kis kordét húzott. Szórakozottan nézte, amint a folyóparton közelednek. Feltűnt neki, hogy az a kis kordé bizony súlyos lehet, a szamár ugyanis megbotlott és megállt. Bár az is lehet, hogy csak csökönyösködött. Újra végignézett az úton: Martina még sehol.

A katonák és a szamár most mintegy kétszáz méterre voltak tőle. Mindössze három katona: az egyik a szamarat vezette, ketten a kordé mögött mentek. Julius a hídpillér mögött állt, így azok nem láthatták, ő viszont, ahogy közelebb jöttek, kivehette a sisak alatt az arcukat. Úgy rémlett neki, hogy az egyikük ismerős.

Aztán hirtelen rájött, hogy honnan. Az egyik, aki leghátul gyalogolt, nem más, mint a tegnapi ismerőse. A centurio. Kíváncsian figyelte a tagbaszakadt férfit. Ugyan miért kell egy centuriónak kísérni, végig az utcákon, egy szamaras kordét, méghozzá az ünnepi játékok kellős közepén?

A kordét ponyvával takarták le. De az egyik csücske kiszabadult, és Julius meglátta egy borosamfora kiálló végét. A katonák nyilván az aznapi ellátmányukat vitték a központi raktárból az erődbe. Este, a szállásukon kétségtelenül ők is ünnepelni fognak. A kordé éppen befordult a dombra vezető sikátorba.

A fiú gondolatai visszakanyarodtak Martinához. A testi vágy hulláma futott végig rajta. Hol lehet az a lány?

És akkor történt valami. Első pillantásra teljesen jelentéktelen. Ahogy a kordé a sikátorba ért, az egyik kereke egy kőnek vagy göröngynek ütközött, s a rakományból leesett valami apróság. Egy pillanatig ott hevert a porban, majd az egyik katona gyorsan felkapta és visszadugta a ponyva alá. De Julius közben két dolgot is észrevett. A lepottyant tárgy halványan megcsillant a napfényben. A centurio pedig gyorsan körbepillantott, hogy megbizonyosodjék, nem látta-e meg valaki. Méghozzá olyan arckifejezéssel tette ezt, ami Julius számára teljesen egyértelmű volt. A centurio tekintete félelmet – és bűntudatot tükrözött. A kordéról leesett tárgy ugyanis egy arany pénzérme volt.

Arany. Többzsáknyi arany lehet azon a kordén. Nem csoda, hogy a szamár megbotlott. És miért kell a katonáknak titokban szállítani aranyat egy néptelen utcán, és bekanyarodni vele egy sikátorba? A gondolat olyan elképesztő volt, hogy Julius egy pillanatig el sem akarta hinni. De semmi értelmes magyarázatot nem találhatott rá, hacsak azt nem, hogy ezek minden bizonnyal éppen lopják az aranyat.

Meg se moccant, amíg a kordé el nem tűnt a sikátorban. Előtte az utca még mindig üres volt: a lánynak semmi jele. És akkor Julius nagyon csendesen előlépett a hídpillér mögül, és a sikátor felé indult.

Óvatosan távolságot tartott. Perceken át, saroktól sarokig osonva követte a katonák cikcakkos útját. Nem vitás: vigyáztak, hogy senki se lássa meg őket.

Julius többször is megállt és habozott. Tudta, mi történne, ha a katonák valóban aranyat lopnak és meglátnák, hogy ő követi őket. De a fejében már kezdett kirajzolódni a terv. Ezek biztosan arra készülnek – így gondolta magában –, hogy valahol elrejtik az aranyat. Ha rájönne, hogy hová, később ő maga is megkereshetné azt a rejtekhelyet. Egyetlenegy azokból a zsákokból elég lenne, hogy Sextus ne is törődjön többé azzal az elveszett zsákkal. Maga előtt látta már a boldog, elégedett képét. Ennek puszta gondolatára is elvigyorodott. – Ha annyi valódi pénzünk lesz, semmi szükségünk nem lesz többé arra, hogy hamisítsunk – kuncogott magában. És ekkora vagyonnal azt vehet Martinának, amit csak akar az a lány.

A főúttal nagyjából párhuzamosan, a katonák útja a melléksikátorokon át a keleti domb lejtőjén túl, a fórum felé vezetett. Ott a várost átszelő két nagy útvonal közül a felsőhöz értek. Majd a vele párhuzamos sikátoron végigmenve balra fordultak.

Nyugat felé mennek – állapította meg Julius. – De hová? – Fogalma sem volt róla. Biztonságosabbnak tartotta, ha a főútvonalon megy tovább, el is indult, és közben igyekezett nyomon követni a szomszédos sikátorban döcögő kordét.

A szekér nyomában járva és elhagyva a két domb közötti lejtőt, Julius azt látta, hogy a kordé kiért a főútra. Megállt, nem akarta, hogy észrevegyék, miközben a katonák átmentek az úton és a szemközti emelkedőn felfelé indultak. Mintegy negyed mérföldet mentek előre, maguk mögött hagyták a csúcs fölött hatalmasnak tűnő amfiteátrumot, majd hirtelen balra kanyarodtak és eltűntek az egyik sikátorban. Julius megszaporázta lépteit, nem akarta szem elől veszíteni őket. Elmúlt egy perc, aztán még egy. Majdnem odaérkezett a kordéhoz.

És akkor, amint felnézett az emelkedőre, megpillantotta a lányt.

Martina ringó léptekkel jött felé az úton. Egymagában is mosolygott. Kétszáz méternyire volt a fiútól, de még nem látta meg.

Julius megállt és nézte a lányt. Tehát mégis eljött a találkára. Megdobbant a szíve. Ahogy nézte, szertefoszlott minden kételye. Gyönyörű, állapította meg magában. És ő is akar engem. Talán még szeret is. Egész lényét átjárta az öröm és az izgalom. Mintha érezné a lány testét, az illatát. Elé akart futni.

De ha most odamenne Martinához, azzal értékes időt veszítene. A kordé bármely pillanatban eltűnhet a kis utcák és udvarok labirintusában. És akkor már le is mondhat az aranyról.

A lány várni fog – dünnyögte magában. – De az arany nem. – Azzal beugrott az egyik kapualjba.

Egyik sikátor követte a másikat, amint óvatosan ment előre, nyugat felé. Valamivel a domb legmagasabb pontja alatt, ott, ahol az emelkedő szinte vízszintes síkba hajlott, az egyik oldalán oszlopsorral szegélyezett szép utca volt, mely a várost átszelő felső főúttól déli irányban, az alsóig vezetett. Az is üres volt. Julius átvágott rajta. Mögötte, egy szűk sikátorban, már Diana templomához közeledve látta meg újra a kordét és a szamarat.

Senki sem őrizte. A katonáknak nyoma sem volt. Julius megállt a sarkon és várt. Senki sem jött elő. Lehet, hogy a katonák egyszerűen otthagyták a kis szekeret? Az lehetetlen. Körbejártatta tekintetét, megpróbálta kitalálni, hová mehettek. Az utcácskában véges-végig kis telepek, műhelyek és kisebb raktárak voltak. A tucatnyi hely közül bármelyikbe bemehettek. A kordé még mindig be volt fedve a ponyvával. Vajon lerakodták már az aranyat, vagy csak rövid pihenőt tartanak itt? Még mindig senki sem került elő.

Ha már lerakodtak, latolgatta magában Julius, akkor körül kellene néznem, hátha megláthatnám, hová mentek. Annak nyilván semmi értelme sincs, hogy itt várakozzam. Óvatos léptekkel közeledett a kordéhoz.

Amikor odaért, körbepillantott. Teremtett lelket sem látott még mindig. Felemelte a takarót és alája nézett.

A kordé csaknem üres volt. Mindössze három amfora bor maradt rajta és néhány zsákvászon rongydarab. Benyúlt és körbetapogatott a rongyok alatt, míg végül a keze valami keménybe ütközött. Maga felé húzta. Súlyos volt. Elvigyorodott, s a másik kezével is benyúlt érte. Majd kihúzott egy érmékkel teli zsákocskát.

Nem volt nagy. A két tenyerébe tudta fogni. De még ez is egy vagyont ért. Nem is érdemes a többivel törődni. Egyetlen ilyen zsák is elég. Itt az ideje, hogy elfusson.

Kiáltás hangzott fel a háta mögött. Félig hátrafordult. A katona már csaknem kéznyújtásnyira volt tőle. Ösztönösen elhajította a zsákot, behúzta a nyakát, félreugrott, megkerülte a kordét és futásnak eredt. És közben meghallott még egy hangot. És úgy rémlett neki, egy harmadikat is. A centurio hangját.

– Fogjátok meg!

Gyerünk! Végig a sikátoron. Balra. Aztán jobbra. Egy pillanat múlva már kinn volt a főúton. Átrohant rajta, egy másik sikátort keresett, meglátott egyet, azon keresztül menekült tovább.

Tudják, hogy meglátta az aranyat. Tehát tanú! Tehát meg kell ölniük! Futás közben villámgyorsan gondolkodott. Hová mehetne? Hol rejtőzhetne el előlük? Még mindig hallotta a hangokat; mintha egyszerre jobbról is, balról is hallaná. Aztán eszébe jutott valami. Ez volt az egyedüli lehetősége. Lélekszakadva rohant előre, miközben a sarka mögött visszhangoztak a katonák léptei.

Martina a hídnál várt a fiúra. Sehol egyetlen lelket sem lehetett látni. A napfényben csillogva, csendesen folyt lenn a mélyben a széles folyó ragyogó tiszta vize. A hídról a lány jól láthatta a felszín alatt cikázó ezüst és barna halakat.

A halaknak volt társuk. Ő magányosan állt ott.

Bosszankodott. Olyan mérges volt, amilyen csak az a fiatal nő lehet, aki arra számított, hogy csókokban lesz része, és helyette azt kell tapasztalnia, hogy cserbenhagyták. Már egy órája várt. Időről időre a távoli tömeg hangos üvöltését hallotta, amellyel a gladiátorok küzdelmét kísérték. Martinának nem tetszett ez az öldöklés, de hát nem is erről volt szó. Julius levelet küldött és ajándékot ígért neki. Ő maga nagy kockázatot vállalt, és most megalázva és becsapva itt áll, mint valami hülye, amíg csak rá nem szánja magát, hogy elkotródjék innen. Várt még egy kis ideig, aztán vállat vont. Talán valami baja esett annak a fiúnak. Talán.

Ha a lábát törte – mondta magában Martina –, akkor megbocsátok neki, de ha annál kisebb baj érte, akkor nem! – Ha azt hiszi a fiú, hogy semmibe veheti őt, akkor majd megmutatja, hogyan fizeti ezt vissza neki.

Pillanatról pillanatra változott tehát a kedélyállapota, amikor meglepetésére, egyszerre csak egy, az utca távoli homályából felé közeledő, ismerős alakot vett észre.

Amikor Sextus meglátta, hogy Martina egyedül van, természetesen azonnal feléje indult. Ami pedig a lányt illeti, meglátván azt a férfit, akit elutasított a hűtlen Julius miatt, a legtermészetesebb volt, hogy csókkal üdvözölte. Amennyiben Julius mégis itt lenne valahol a közelben, ezt remélhetőleg meglátta. A biztonság kedvéért még egy csókot adott Sextusnak.

Sextus kissé meglepődött, hogy ez a lány, aki után már olyan régen futott, úgy tűnik, most egyszerre olyan nagyon kedves hozzá. Az önteltsége azt mondta neki: hiszen erre számítani lehetett; a tapasztalata pedig azt súgta: ne is kérdezze az okát. Barátságosan mosolygott.

Rájött, hogy a lány a hídon át jött ide. – Nem látta-e véletlenül arrafelé a barátját, Juliust? – kérdezte.

– Nem – felelte Martina kényszeredett mosollyal –, biztos, hogy Julius nincs ott. Talán az amfiteátrumban van – tette hozzá. – Ne menjünk oda, ne nézzük meg? – javasolta. Azzal karját a férfi karjába fűzte.

Kellemes, jóleső séta volt ez Sextus számára. Fontos volt, hogy találkozzék Juliusszal, de ugyanakkor ezt a váratlan lehetőséget sem akarta elszalasztani. Mire az amfiteátrum közelébe értek, már megállapodott a lánnyal, hogy éjszaka meglátogatja.

Ha nem a börtönben, gondolta, akkor a mennyországban leszek.

– Jobb, ha nem együtt megyünk be az amfiteátrumba, ha nem látnak meg minket így, együtt – hazudta ravaszul. – Tehát, viszontlátásra, ma éjszaka. – Majd odább állt, hogy megvárja egykori barátját. Kezével megtapintotta a kést.

Meleg volt az este, és az izzadságnak meg a pornak valami kellemes párája lengett a légben, amikor az emberek kitódultak az amfiteátrumból. Nagyon elégedettek voltak. Ettek és ittak a hosszú, ívelt lépcsősorokon; oroszlánokat, bikákat, egy zsiráfot és mindenféle más vadállatot láttak; végignézték, amint egy medve szétmarcangol egy embert, és a szemük előtt halt meg két gladiátor. Lehet, hogy Londinium messze van Rómától, de ezekben a pillanatokban a kőszínház tömött boltívei alatt, amikor az emberek európai és afrikai vadállatokat láthattak és férfiak bajvívását nézhették végig, olybá tűnt, hogy az ősi, napfényes világ birodalmi fővárosa nincs is messzebb, mint ameddig a kiáltásuk elér a déli látóhatáron.

Julius a tömeg közé keveredett. Valószínűleg ez mentette meg az életét. Miután sikerült mintegy százméternyi előnyre szert tennie az üldözői előtt, kirohant az egyik sikátorból, átfutott egy rövid, kövezett térségen, s az egyik kapun beugrott az amfiteátrumba. Végigszáguldott a falak körbefutó hosszú folyosóján, majd két lépcsősoron felfelé rohant. Aztán egy keskeny boltív alatt kijutott a felső lelátóra. Két gladiátor vívott éppen egymással. Az emberek felálltak, hogy lássák a halálos döfést. Sikerült közéjük furakodnia, és úgy elhelyezkedni, hogy senki sem vette észre.

Egész délután ott maradt. Többször is fürkész szemmel nézett körbe a közönség soraiban, még tartva attól, hogy megpillantja az őt kereső legionáriusokat. Nem merte megkockáztatni, hogy kimenjen, hátha ott várnak rá, de most, amikor a tömeggel együtt kisodródott, már nyomukat sem látta. Ha szerencséje van, nem láthatták olyan jól, hogy felismerjék.

Lehet, hogy megúsztam, vigyorodott el magában.

De most mit tegyen? A szülei nemsokára hozzálátnak, a szomszédaikkal együtt az ünnepi lakomának. Bizonyára el sem tudták képzelni egész nap, hogy ő hová tűnhetett, most pedig várják haza. Ami azt illeti, az elmúlt órák oly sok veszélye után, valóban igen vonzónak tűnik a barátságos otthona biztonsága.

De még mindig itt van a hamis pénzérmékkel teli zsák kérdése. Az anyja tud róla. Nem is vitás, előbb-utóbb meg kell beszélnie vele – és még az apjával is. Viszolygott az egésztől, de bátorítani próbálta magát. – Hamarosan úgyis meg kell hogy mondja nekem az anyám, mit csinált azzal a zsákkal, hogy Sextust lerázhassam magamról.

Nagyot sóhajtott. Sextus naplementéig adott neki időt. És a nap már kezdett alászállni. Csak reggelig tudjam távol tartani magamtól. Addig kell résen lennem, futásra készen. Mellékesen, mondta magában elvigyorodva, előbb még meg kell, hogy találjon.

Hagyta, hadd sodorja magával a tömeg, amely a felső főút felé özönlött, és nagyrészt a keleti domb felé tartott. Útközben a gondolatai folyton vissza-visszatértek Martinához. Ott van-e még valahol? Lehet, hogy még kiengesztelheti? Talán. Mindenesetre nem szabad, hogy feladja a reményt.

És aztán, mint a hosszú délután folyamán oly sokszor, megint az aranyra gondolt.

Arra, hogy ott tartotta, a saját kezében a zsákot! Meg arra, hogy tudja, itt van még most is a közelben, itt hever minden bizonnyal valamelyik pincében, alig néhány yardnyira attól a helytől, ahol a kordét látta. Ott vannak-e vajon és őrzik-e még mindig a legionáriusok? Biztosan nem. Ha lopták az aranyat, akkor egy ideig nyilván nem akarnak mutatkozni azon a helyen.

De aztán valami más jutott eszébe. Talán mégsem akarják ott tartani. Egy-két nap múlva visszajöhetnek, hogy szétosszák az aranyat. Miért is hagynák egy helyen, ahol megtalálhatják, és akkor az egészet elveszítenék. Valószínű legalábbis, hogy nem sokáig marad ott az arany. Végül is azt a következtetést vonta le: ha meg akarom kaparintani, akkor jobb, ha minél hamarább nekilátok. Halkan elnevette magát. Mindenesetre most nem megyek haza.

Befordult az egyik mellékutcába, és óvatosan visszament oda, ahol utoljára látta a kordét. Jártak arra néhányan, de katonákat nem látott. Gondosan kikémlelte a környéket. Volt vagy egy fél tucat olyan hely, ahová elrejthették a lopott holmit. Be kell jutnia ezekre a helyekre. Nemsokára leszáll az alkony. Egy olajlámpásra lenne szüksége. Óvatosan elindult. Nem tudta, hogy követik.

Julius anyja csak az este beállta után kezdett nyugtalankodni. A vendégek élvezettel fogyasztották a vacsorájukat. A kövér lány már a harmadik csirkét ette. Rufus kerek, derűs képe már olyan piros volt, mint az eper, s éppen valami mulatságos történetet mondott el a barátainak. De hát hol a csudában lehet a fiú?

– Biztosan valami nő után koslat – mondta Rufus vigyorogva a feleségének, amikor a fia nem került elő a lakoma kezdetére. – Ne izgulj miatta!

Mert persze az asszony még egy szót sem szólt Rufusnak a pénzérmékről. És mi köze lehet Sextusnak az egészhez? Nem tetszett neki az a sűrű szemöldökű fickó.

Feljöttek az égre a csillagok, amíg Martina várakozott. Nemigen volt tisztában a saját érzelmeivel. Délután óta már csillapodott a Juliusszal szemben érzett haragja. Talán valami baleset érte. Lehet, hogy túl hamar hibáztatta?

Most pedig mindjárt itt lesz Sextus.

Valamennyire izgalomba jött. Sextus végül is férfi. Attól, hogy egyáltalán egy férfira gondolt, előre is remegni kezdett. De valóban erre a mélyen fekvő szemű, pofaszakállas Sextusra vágyott? Talán nem is olyan nagyon. – Az a fiatal ökölvívó az, akit akartam – vallotta meg hangosan önmagának.

De most Sextus jön ide, hozzá, és biztosra vette, ha a férfi megérkezik, nem lesz képes olyan könnyen megszabadulni tőle. Nagyot sóhajtott. Nemigen tudta, hogy pillanatnyilag mi az, amit igazán akar.

A víz hátán, az apály sodrában csendesen siklott lefelé a kis csónak a ragyogó csillagokkal teli ég alatt. Még a folyón is meleg volt az éjszaka. Észrevétlenül haladt a csónak, végig a Londinium városa alatti nagy kanyarban, ahonnan csendesen folyt a víz a keleti tenger felé.

Mozdulatlanul hevert a test a csónak fenekén, arccal az éjszakai égbolt felé. Olyan ügyesen és agyafúrtan készült a kés, amellyel megölték, hogy szinte semmi vérzést nem idézett elő. A tetemet nehezékkel látták el, hogy a folyó mélyére süllyedjen és ott is maradjon.

De még így is nagy hozzáértésre volt szükség, hogy meg lehessen szabadulni egy holttesttől a vízben. A folyónak számos, önkényesen működésbe lépő, titkos örvénye és sodra volt, és ha egy hullát egy helyen a mélybe süllyesztettek, még ha nehezékeket kötöztek is rá, azt rejtélyes módon valamilyen egészen más helyre sodorhatta, ahol aztán rátalálhattak. Éppen ezért, ilyen alkalmakkor ismerni kellett a folyó titkait. De hát a tengerész nagyon jól ismerte a folyót.

Már akkor meglepődött, amikor meglátta, hogy a felesége és Sextus csókkal üdvözlik egymást. Ismerte látásból Sextust, a nevét is tudta. A levélen pedig, ahogy emlékezett, az aláírás J volt. De aztán rájött a tévedésére. Bizonyára nem J betű volt, hanem egy S, csak csúnyán írták.

Megölte hát Sextust, amikor az ács a sikátorokban, a sűrűsödő esthomályban a barátja nyomára akart bukkanni.

Most már csak azt kellett eldöntenie, hogy mit csináljon Martinával. Először ösztönösen arra gondolt, úgy fogja megbüntetni, hogy azt soha többé el ne felejthesse. Az anyja hazájában halálra kövezték volna. De ő ennél bölcsebb volt. Végül is nem biztos, hogy találna magának még valakit, aki Martina helyébe léphetne. A felesége szeretőjén állt bosszút. Martinához pedig kedves lesz, aztán majd kiderül, hogy miként alakulnak a dolgok.

A 251. év őszén felfedezték, hogy ismeretlen tettesek nagy mennyiségű arany- és ezüstpénzt loptak el. A centurio, akit a kormányzó egyik legmagasabb rangú tisztviselőjének felügyelete alatt a nyomozás irányításával bíztak meg, semmit sem tudott kideríteni.

A centuriót és a londiniumi helyőrség több katonáját nem sokkal ezután a kormányzó váratlanul elvezényelte a városból, hogy Walesben, a caerleoni nagy erőd újjáépítésénél segédkezzenek. Visszatérésük időpontjáról szó sem esett.

Julius dolgai azonban jól alakultak. Az anyja sohasem vetette fel a zsák kérdését, barátjának, Sextusnak rejtélyes eltűnése pedig, a jelek szerint pontot tett az ügy végére.

Üzleti kapcsolata a tengerésszel sikeres volt. S ami még jobb, a tengerész, elégedetten azzal, hogy elintézte a felesége szeretőjét, soha a legkevésbé sem gyanakodott arra a viszonyra, amely a következő tavaszon kezdődött Julius és Martina között. És amikor a tengerész, egy évvel később életét vesztette a tengeren, Julius nemcsak az üzleti vállalkozását vette át, hanem az özvegyét is feleségül vette.

A második fiuk születésekor Julius, apjának legnagyobb örömére, Mithrász templomának teljes jogú tagja lett.

Körülbelül ugyanekkor történt, hogy Rómában újra erős uralkodók kerültek hatalomra, és úgy tetszett, hogy mind a birodalomban, mind Londiniumban egy időre ismét a rendes kerékvágásba tért vissza az élet.

Egyvalami azonban továbbra is állandóan izgatta Juliust. Az ünnepi játékok napja óta újra meg újra visszatért arra a bizonyos helyre, és ott éjjel és nappal mindent tűvé tett. Amikor a centuriót hirtelen elküldték, biztosra vette, hogy nem vihette magával azt a súlyos kincset. Valahol tehát, nem messze attól a helytől, ahol utoljára látta a szamaras kordét, ott kell lenniük még mindig az elrejtett pénzes zsákoknak, melyek értékét még csak felbecsülni sem lehet. Múltak a hónapok és az évek, és ő még mindig kutatott. Ott állt, hosszú nyári estéken a rakparton vagy Londinium nagy falának valamelyik bástyáján, nézte a lenyugvó napot és töprengett. Hol, az istenekre, ugyan hol lehet az az arany?

3. fejezet

* * *

A keresztfa

Kr. u. 604.

Az asszony mereven nézte a tengert. Hosszú haja lazán omlott a szélben csapkodó vadászruhájára. Még keleten járt a tündöklő őszi nap.

Szabadságának utolsó pillanata ez. Három napig késleltette ezt a pillanatot ezen a vad helyen, mely a menedékévé lett, de most vissza kell térnie. És döntenie kell. Milyen feleletet adjon a férjének?

Haligmonath volt – szent hónap –, ahogyan az északi pogány országokban nevezték a régi római szeptember hónapot.

A hely ahol most állt, a Temze torkolata mögötti hosszú, kanyargó partvonalnál volt, ott, ahol Anglia kelet felé mintegy hetvenmérföldnyire nyúlik be a hideg Északi-tenger vizébe. Előtte a nagy, szürke tenger. Mögötte lápok és hangafüves pusztaság óriási, sík területei, a látóhatár széléig húzódó erdők és mezők. És jobbra tőle a hosszú, elhagyott tengerpart, mely ötven mérföldön át folytatódik déli irányba, míg végül kanyarogva belesimul a Temze széles torkolatába.

Az asszonyt Elfgivának hívták – ami angolszász nyelven azt jelenti „a tündérek ajándéka”. Gazdagon hímzett ruhája arról tanúskodott, hogy nemeshölgy. Harminchét éves volt, négy felnőtt fiú anyja. A bőre halvány, az arca csinos, a szeme élénkkék. Aranyhajába már belopta magát néhány ezüstszínű szál, de tudta, hogy még mindig nagyon szép nő. Arra gondolt, hogy akár még egy gyermeke is lehetne. Talán egy lánya, akire úgy vágyott. De mire való mindez, ha megoldatlan marad ez az egész iszonyú gondja?

A két szolga, aki a lovaknál várt rá, nem láthatta ugyan a szorongást az arcán, de kitalálhatta, hogy mit érez. Sajnálták. Az egész háznép tudta, hogy az úr és az úrnő negyed évszázados boldog házasság után egyszerre csak összezördült.

– Bátor asszony – mondta az egyik lovász a másiknak. – De képes lesz-e kitartani?

– Az úrral szemben semmiképpen sem – felelte a másik. – Ő mindig eléri, amit akar.

– Ez igaz – bólintott az előbbi. Majd nagy elismeréssel: – De az úrnőnk nagyon büszke asszony.

Márpedig egy nő számára nem volt könnyű dolog büszkének lenni Anglia angolszászai között.

Az elmúlt két évszázad alatt mély változásokra került sor Britannia északi szigetén. Az első az, hogy amióta gyakorlatilag összeomlott a Római Birodalom, Britannia nem volt többé római provincia. A második különbség abban állt, hogy a birodalom nagy részéhez hasonlóan, Britanniát is megszállták.

Mindig is ott álltak a barbárok a birodalom kapui előtt, de Róma vagy visszaűzte, vagy beolvasztotta őket mint zsoldosokat és bevándorló telepeseket. Körülbelül 260 óta azonban, amikor a túlburjánzott birodalom külön területekre hullott szét, nehezebben lehetett kivédeni a betöréseket. A 400. év táján pedig a kelet-európai törzsek, melyeket nyugtalanított a félelmetes ázsiai hunok megjelenése, elkezdték hosszú vándorlásaik sorát nyugat felé. Fokozatos folyamat volt ez. De a gótok, lombardok, burgundiak, frankok, szászok, bajorok, szlávok és még sokan mások, az ott élő népesség mellé telepedve megvetették a saját törzsi területeik alapját, és a nyugati Európa régi rendje és civilizációja teljesen szétbomlott.

Az erősen szorongatott római császár nem sokkal az időszámításunk szerinti négyszázadik év után visszahívta a helyőrségét Britanniából, és a sziget tartományi főnökeinek csak azt a zord üzenetet küldte: „Védjétek meg magatokat.”

A szigetlakók eleinte megálltak a helyüket. Sor került ugyan germán kalózok számos fegyveres betörésére, de a sziget városait és kikötőit erődítmények védték. Néhány évtized múltán a védelmükre germán zsoldosokat kezdtek alkalmazni. Fokozatosan azonban, ahogyan felbomlott a kontinenssel folytatott régi kereskedelem, a helyzet hanyatlani kezdett. Helyi vezérek álltak elő. A zsoldosok letelepedtek és tengerentúli rokonaiknak megüzenték, hogy a szigeti provincia gyenge és darabokra hullott.

Északi germánok voltak ezek – a mai Németország és Dánia tengerparti vidékeiről származó törzsek –, angelek, szászok és egyebek, közöttük valószínűleg egy velük rokon törzs jütök néven ismeretes népessége. Többségük szőke hajú és kék szemű volt.

Folyamatosan özönlöttek, és fokozatosan kezükbe kaparintották Angliát kelettől nyugatig. Néha sikeres ellenállással is találkoztak. Az 500. év körül az egyik római brit vezér megvédte tőlük az ország nyugati részét, és az ő neve, melyet jóval később fedeztek fel a krónikások, szolgált Arthur király legendájának alapjául.

De mindezen vitéz kísérletek ellenére, melyekkel a régi római–brit világot próbálták fenntartani, a bevándorlók lettek, az első csoportjaik érkezését követő másfél évszázadon belül, az angol föld urai. A távoli nyugaton Walest, északon pedig Skóciát nem sikerült gyarmatosítaniuk. Egyebütt, néhány hely- és folyónév – például a Tamesisből eredő Thames, vagyis: Temze – kivételével nagy részben még a régi kelta és latin nyelv is kihalt. A gyarmat számos híres királysággá alakult: az angelek Northumbriában és Mercia belső területén telepedtek le, délen volt a szászok nyugati királysága: Wessex, középen Sussex nevű királysága, a régi Cantii félszigeten pedig Kent. Attól keletre, a folyótorkolaton túli hatalmas, mélyen fekvő területet két részre osztották: az északi felén voltak a kelet-angliai angelek; délen pedig Essex keleti szász királya uralkodott.

Elfgiva Kelet-Angliából készült visszatérni a férjéhez.

Ez volt gyermekkorának otthona. Minden esztendőben eljött ide, hogy meglátogassa az apja sírját. Ez alkalommal különösképpen reménykedett abban, hogy a látogatása erőt ad neki, és ez valamiképpen meg is történt. Milyen boldogan barangolt mindig a nyílt tengerparton, ahol a végtelenbe nyúló fövenyt csak a homokdűnék hosszú, alacsony sorai szakították meg, mielőtt belesimultak a lapos hullámokba. Mennyire élvezte annak idején a tengerről beáramló élénk, frissítő szellőt. Azt mondták, ettől élnek tovább a kelet-angliaiak, mint mások.

A tengertől kissé beljebb volt a temetkezési hely, rekettyebokrok és alacsony fák között néhány láb magas halmok sorai, melyeknek tetejét a szelek már réges-régen laposra borotválták. Elfgiva órákat töltött itt. A legmagasabb halom volt az apja sírhantja.

Mennyire szerette és csodálta az apját! Keresztül-kasul hajózott mindenfelé az északi tengereken és egy svéd nőt vett feleségül. Olyan nagyszerű tengerjáró volt, hogy amikor meghalt, a hajójában, teljes díszben temették el. A lánya még mindig hallani vélte a mélyen zengő hangját. Vajon a hullámzó tengerekről álmodott, amint ott feküdt, szélesen kiterített, hosszú szakállával? Lehet. És vigyáznak rá vajon az észak istenei? Elfgiva ebben nem is kételkedett. Hiszen nem a vérében voltak-e ezek az istenek? Nem az ő nevüket adta-e a népük a hét napjainak? Tiw, a háború istene lett, a római naptárbeli Mars helyett a keddi nap; Woden vagy Wotan, ahogyan a germánok nevezték, minden istenek legnagyobbika, kapta a középső napot, a szerdát; Thunor, a Mennydörgő a csütörtököt; Frigg, a szerelem istennője, a római Venus helyett a pénteket.

– A dédapám egy királyi ág legfiatalabb sarja volt – mondta neki gyakran az apja –, ezek szerint mi magának Wodennek vagyunk a leszármazottjai. Anglia csaknem minden királyi családja Woden leszármazottjának vallotta magát. Nem csoda, hogy apjának végtelen ereje, a jelek szerint, magából a tengerből és az égből eredt.

Nem ezt az örökséget adta-e át ő maga is a négy fiának, amikor azok még a bölcsőben ringtak? Nem arra tanította-e őket, hogy ők a tengernek és a szélnek és maguknak az isteneknek a gyermekei? Mit szólt volna tehát az apja a férjének erre az új és szégyenletes követelésére? Amint ott állt most az apja sírjánál, pontosan tudta. És ez volt az, amiért ez a temetői látogatása erőt ugyan adott neki, de vigaszt és megnyugvást távolról sem.

A férje ugyanis azt követelte tőle, hogy térjen át a keresztény hitre.

A folyó partján, a falu lakosainak körében állt a férfi és szép kis fiatal felesége. Mindketten riadtan.

A házaspár, a többiekhez hasonlóan, egyszerű ujjast és lábszárvédőt viselt, melyet összesodort szíjjal kötözött át. Két nő éppen a lábszárvédőt cibálta le a lányról. Egy pillanat múlva az ujjast is lehúzzák róla.

Az előző napon volt a bűnügy tárgyalása – ha egyáltalán annak lehet nevezni –, és az ítéletet ugyanakkor végre is kellett volna hajtani, ha a falu elöljáró öregje nem döntött volna úgy, hogy várjanak, amíg egy kígyót szereznek. Most már az is megvolt.

Az erdei ember óvatosan fogta a viperát, közvetlenül a feje alatt. Egy pillanat múlva egy kis faszénparázs fölé fogja tartani, hogy feldühösítse.

A földön, a lány lába előtt egy nagy zsák hevert, benne, nehezékül, már ott voltak a kövek. Amint lecibáltak minden ruhát a lányról, be kell bújnia a zsákba. Aztán beleteszik a viperát is, bekötik a zsák száját, és nézik, hogyan rángatózik a lány, amikor a vipera megmarja. És amikor a falu elöljárója kiadja a parancsot, a zsákot a folyóba dobják, amely majd elnyeli.

Ez a büntetés jár a boszorkányságért.

A bűnösségükhöz kétség sem fért: tetten érték őket. Senki sem kelt volna a védelmükre. A fiatal fickó állítólag tiltakozott, azt mondta, hogy a feleségének semmi köze sincs az egészhez, de ezt figyelembe se kellett venni. A kunyhójukból lépett ki, mielőtt a tettét elkövette, és a fiatalasszony odabenn volt. A falu szemében ez a bűnösségét bizonyította.

– Biztosan ő mondta a férjének, hogy ezt tegye – mondták egyesek. – Meg se próbálta, hogy megakadályozza – állították mások. Akár így, akár úgy, semmi különbség. Az angolszászok ősi törvényei – a doomok – kemények és hajthatatlanok voltak. – A zsákba vele! – kiáltották.

Ami a fiatalembert illeti – Offa volt a neve —, őrá nagyobb rokonszenvvel tekintettek, még ha biztos volt is az ítélet, amit kimondanak rá. Azt pedig senki sem tagadhatta, hogy volt benne bátorság. A tények egyszerűek voltak. A falu elöljárójának – magas, ravasz ember volt – megtetszett a fiatal Offa felesége. Megpróbálta elcsábítani, és már-már sikerült megerőszakolnia, amikor a nő sikoltozása ezt megakadályozta.

Ennyi volt az egész. Senkinek semmi baja nem esett. De Offa szerelmes volt a feleségébe, és a felesége is belé. Offa egyszerűen nem tudta elviselni az erőszak gondolatát. A faluban egyesek úgy vélték, hogy elvesztette kissé a józan eszét.

Ha egyszerűen megtámadta volna az elöljárót, annak nem lett volna ilyen súlyos következménye. A felek közti vitákat általában fizetéssel intézték el. Ha valaki levágta egy illető kezét, az ennyibe és ennyibe került; ha a karját vágta le, az ennyivel és ennyivel többe. Ha vérbosszúról volt is szó, még a halált is gyakran meg lehetett váltani a családnak fizetett pénzzel. De amit ez a fiatal fickó tett, az nem ilyesmi volt. Az előző napon, kétségtelenül a felesége felbiztatására, kijött a kunyhójából, és egy tűvel megszúrta az elöljárót. Ez pedig már egészen más dolognak számított. Ez boszorkányság volt.

Bár a boszorkánymesterségnek, ördöngösségnek általános gyakorlata volt, hogy tűt szúrnak az áldozat képmásába, más eset volt, ha a tűt közvetlenül magába az áldozatba szúrták, ahogyan azt a Csipkerózsika meséjében is megírták, és aztán nem azért imádkoztak, hogy az áldozat elaludjon, hanem azért, hogy a seb mindaddig gennyesedjék, amíg csak be nem áll a halál. Ez volt az a szörnyű bűn, amellyel Offát vádolták. Minthogy ő maga jelentéktelen személy volt, nem sok reménye lehetett.

Szorgalmas, törekvő legény volt, húszéves, szívós és izmos, de a keménykötésű szász falusiaknál kisebb termetű, barna hajú, holott azok szőkék voltak, bár azokéhoz hasonlóan, az ő szeme is kék volt. Fürge gondolkodása és indulatossága további jelei voltak annak, hogy inkább kelta, mintsem szász vér folyik az ereiben. Két különös ismertetőjele volt: a homloka fölött egy fehér csík a hajában, és az ujjai közt, mindkét kezén, valami furcsa, úszóhártyaszerű bőrlebeny. Bár Offának hívták, a falubeliek általában Duck, vagyis Kacsa néven emlegették.

Másfél évszázaddal azelőtt költözött el a családja az egykori római városból, Londiniumból. Szerény kiskereskedők voltak, a polgárőrségben szolgáltak, amikor a légiók elvonultak, és aggódva szemlélték a város hanyatlását. Még ott voltak 457-ben, amikor a fosztogató szászok nagy erejű támadása elől menekülő kentiek ezrei özönlöttek a városukba. Bár ez alkalommal a külön bástyákkal és a víz partja mentén emelt erős fallal megerősített remek városfalak megvédték őket, ez volt mégis a város utolsó dicsőséges órája, a nagyon gyorsan bekövetkező vég kezdete. Az országot birtokukba vevő szász földműveseknek nem volt szükségük városokra. A régi világváros elveszítette értelmét, hanyatlani kezdett és kiürült. Egy nemzedékkel később Offa családja elszegényedett; egy újabb generáció múltán odébbálltak. Offa nagyapja faszénégetőként tengődött Essex erdeiben; az apját, aki vidám fickó és csodálatos énekes volt, ez a kis szász falu fogadta be, és megengedték neki, hogy egy szász lányt vegyen feleségül. Ezek a falusiak lettek aztán Offa hozzátartozói: egyébként senkije nem volt.

A kis település valójában csak egy erdei tisztás volt annak a számos folyóvíz egyikének a partján, amelyek az erdőkön és mocsarakon át, enyhén kanyarogva a Temze alsó szakaszánál ömlöttek a nagy folyóba. Néhány barna zsúpfedeles kunyhóból állt a falu, volt ott egy hosszú, fából épült csűr, két szántóföld, egyikük aratásra éretten, a másik parlagon hagyott, egy füves rét, amelyen nagy lustán négy tehén és egy borzas szőrű ló legelészett. Volt a folyóparton egy feketére festett csónak is. Tölgy-, kőris- és bükkfák álltak őrt komoran körös-körül. Makkot kereső disznók turkálták orrukkal a puha erdei talajt.

Mindössze egymérföldnyire innen vezetett valamikor egy római út Londiniumból a keleti partig, de ezt már benőtte a gaz és az erdő. A falu mégsem volt teljesen elvágva a világtól, az erdőn át kanyargó ösvényen olykor-olykor utazók érkeztek hozzájuk, s a folyón egy kis fahíd vezetett át.

A fiatal Offa a falu egyik legszegényebb embere volt. A földnek még a parasztoknak járó hányadát, az úgynevezett yardlandet sem kapta meg teljes egészében. – Nincstelen vagyok – figyelmeztette a menyasszonyát, amikor udvarolt neki –, mindössze egy negyed yardlandem, amim van. – Másoknál vállalt munkát, hogy megélhessen. De szabad volt. Szász paraszt egy szász faluban. Most azonban, ha a feleségét vízbe fojtják, őt magát talán még a halálnál is rosszabb büntetéssel fogják sújtani.

– Farkasfejet neki! – mondta ki az elöljáró. Éljen, mint a farkasok az erdőben, barátok nélkül, egyedül. Törvényen kívüli kitaszítottként. Ez volt a legszörnyűbb büntetés, amire egy szabad embert ítélhettek. A kitaszítottnak nem voltak jogai. Ha a falu elöljárója utánamenne, hogy megölje, azt is megteheti. A környéken senki be nem fogadná. Mehet, amerre tud, hogy életben maradjon vagy meghaljon, tetszése szerint. Ezt az ítéletet nevezték az angolszászok doom

Ricola, a felesége már meztelen volt. A férjére nézett. Kedves, kerek arca egészen fehér volt. Offa tudta, hogy Ricola szereti, de a tekintete most csak egyvalamit mondott: Te tetted ezt velem. Most meg fogok halni. De te nem.

A férfiak közül néhányan pimaszul bámulták Ricolát. Nem is tehettek róla. Gyönyörű fiatal teste volt. A bőre rózsás, világos, rajta még az ifjúság hamva, a melle lágyan rugalmas, fiatalos. Két férfi tartotta a nyitott zsákot. A viperás férfi vigyorgott. Kíméletlen volt a szász igazságszolgáltatás.

– Ments meg minket, Woden! – suttogta a fiatal férj. Kétségbeesetten nézett körül. Az nem lehet, hogy így fejezzék be az életüket.

Elfgiva lassan lovagolt a kíséretével. Már csak egynapi járóföld volt hazáig, és még egyre kavargott minden a fejében. Nemcsak arról volt szó, hogy meg kell tagadnia a hitét, amely pedig mindennél drágább neki. De volt valami más is: ösztönösen valami rossz előérzete támadt. És minél közelebb ért az otthonához, ez annál rosszabb lett. Mit jelenthet ez? Valami üzenet volna az istenektől?

Milyen barátságtalannak látszottak a felhők. A háta mögül érkeztek, és most eltakarták a napot. Kietlen útszakaszon lovagoltak: alacsony fák között, kiégett füvön, barna avaron. Elfgiva még mindig a gondolataiba mélyedt. Merengés közben eszébe jutottak az apja évekkel azelőtti szavai. „Amikor az utazó útra kel, előkészíti a hajóját, megszabja az útirányt és felvonja a vitorlát. Mi egyebet tehet még? A végeredményt nem ismerheti, – nem tudhatja, milyen viharok törnek ki, milyen ismeretlen tájakra vetődik el, visszatér-e valaha is, vagy sem. Ez a sors, és azt el kell fogadnod. Sohase hidd, hogy elmenekülhetsz a végzeted elől.”

Angolszász nyelven ezt úgy hívták: Wyrd. A Wyrd láthatatlan volt, mégis az irányított mindent. Még az isteneket is. Ők voltak a színészek, a Wyrd maga a színdarab. És amikor Thunor mennydörgése megrengette az eget és ott visszhangzott a hegyek között, az égbolton túl, ahonnan a visszhang eredt, ott volt a Wyrd. Se nem jó, se nem rossz – megismerhetetlen. Mindenütt érezhető a jelenléte, a földön, a háborgó tengeren, a tátongó szürke égben. Minden angolszász és skandináv ember ismerte a Wyrdet, amely eldönti az életet és a halált, s amely a maga oly hatásos fatalizmusával gazdagította a dalaikat és költészetüket.

Csakis a végzet fogja megszabni, hogy mi lesz, amikor majd a férjével találkozik.

– Előre elhatározom, hogy mit mondok neki, amikor találkozunk – mondta halkan maga elé. Arra készült, hogy ma éjszaka imádkozni fog Wodenhez és Frigghez.

Egy erdőn mentek át, majd odaértek a folyóhoz. Mély volt a víz. Elfgiva bosszankodott, amikor rájött, hogy nagyon vizes lesz, ha megpróbál átgázolni rajta. Ezért aztán percekig keresgélt, hátha talál egy másik, átkelésre alkalmasabb helyet. Ekkor pillantotta meg a kis hidat, és ugyanakkor azt a furcsa kis gyülekezetet is, és vágtára biztatta a lovát.

Pillanatokkal később Offa meglepetten látta, hogy csodálkozva nézi őt egy gyönyörű hölgy, akit az istenek éppen most varázsoltak elő, egy remek paripa hátán, az erdőből.

– Mit követett el ez a nő? – A hölgy kíváncsian nézett le a meztelen lányra. A falu elöljárója gyorsan elmagyarázta. Elfgiva körbenézett az összegyűlt embereken. A kígyó és a zsák látványától összerázkódott. Alaposan megnézte magának újra a fiatal párt. Véletlen szerencse, hogy éppen most érkezett erre az erdőben elrejtett kis településre. Miért éppen most vezette őt ide a sors? Talán azért, hogy megmentsen egy életet. Ahogy a házaspárra nézett, a saját gondját már nem is érezte olyan szörnyűnek. Valamiképpen még némi irigységet is érzett. Ezek itt fiatalok. A fiatalember, úgy tűnik, szinte az őrületig szereti a lányt.

– Mit kívántok értük? – kérdezte Elfgiva. – Megveszem őket. Rabszolgának. – A falu elöljárója habozott. Igaz, hogy bizonyos bűnökért rabszolgává tehettek valakit, de nem volt biztos benne, hogy ebben az esetben mi lenne a helyes doom.

Elfgiva az övén függő erszényből egy pénzérmét vett elő. A szászoknak nem volt saját pénzük, a La Manche csatornán túli kereskedőkét használták. Az érme, melyet elővett, arany volt. Bámulva nézte az egész falu. Kevesen láttak ilyet valaha is, de az elöljáró és még néhányan a férfiak közül sejtették, hogy mit ér.

– Szükséged van mindkettőjükre? – kérdezte az elöljáró. Jobban szerette volna, ha a zsákban látja a kígyóval együtt a lányt.

– Igen.

Az elöljáró azonnal rájött, hogy mit kívánnak tőle a falu lakosai. Intett az asszonyoknak, hogy engedjék el a lányt, aki erre gyorsan öltözni kezdett.

– Vágjátok le a hajukat – parancsolta Elfgiva a szolgáinak. Ez volt minden rabszolgájának az ismertetőjele, de Offát és a feleségét annyira megrendítette mindaz, ami körülöttük történik, hogy alázatosan beleegyeztek. Amint ez megtörtént, Elfgiva odaadta az elöljárónak a pénzt, és a fiatal párhoz fordult. – Ti most az én tulajdonom vagytok. Gyertek utánam gyalogosan. – Azzal megfordult és átlovagolt a hídon.

Egy ideig szótlanul folytatták útjukat. Offa megfigyelte, hogy csaknem egyenesen nyugat felé mennek.

– Hölgyem – kérdezte végül tisztelettudón –, hová megyünk? – Mire Elfgiva egy pillanatra hátrafordította a fejét.

– Bizonyára sohasem hallottál még róla. Csak egy kis, távoli kereskedelmi állomás. – Elmosolyodott. – Úgy hívják, hogy Lundenwic. – Majd újra előrefordult.

Bármit mérjen is rá végül a végzet, aligha lehetett kétséges, hogy Elfgiva sorsa ezen a reggelen annak a jelentős és erőtől duzzadó személynek kemény kezében volt, akiről nem is sejthette, hogy ebben a pillanatban pontosan az ő útjával párhuzamosan, csak attól mindössze húsz mérfölddel délre lovagol.

Aki csak ismerte a férjét, az mind ugyanúgy vélekedett: – Elfgiva is derék, bátor asszony, de Cerdicnek nem tud fölébe kerekedni. – Erről két esemény is meggyőzhette őket: az egyik, amelyik az előző napon történt, a másik pedig, amelyet Cerdic a következő reggelre tervezett.

Joggal mondhatták: – Elfgivának semmi esélye sincs.

Cerdic egyenletes sebességgel lovagolt. Légvonalban ugyan csak húszmérföldnyire volt a feleségétől, de mintha egy egész világ választotta volna el őket, ő ugyanis a Temze torkolatának másik oldalán, a kenti királyság nagy mészkőszirtjei mentén ügetett.

Az ellentét a torkolat két oldala közt nagyobb már nem is lehetett volna. Míg Kelet-Anglia óriási sík területei alacsonyan nyúltak el, Kent keskenyebb félszigetét kettéosztották azok a kelet felé tartó magas dombhátak, amelyek aztán egyszerre csak a tenger túlpartjára tekintő kiugró, fehér sziklákban végződtek. Ezek közt a dombvonulatok közt hosszú völgyek és a lankákon termőföldek terültek el, dimbes-dombos, tágas mezők a keleti részeken, a nyugatin pedig árnyas erdők, kisebb legelők és gyümölcsösök.

Elfgiva a vad, szabad tengerpart lánya, Cerdic viszont a rendezett Kent fia volt. Ebben rejlett a különbség kettejük közt.

Cerdic családja az első szász és jüt telepek megalapítása óta élt Kentben. Az igazi otthonuk még mindig a nyugati birtokuk volt, de Cerdic ifjú korában egy második lakóhelyet is kiszemelt magának a Temze folyó partján lévő kis kereskedelmi állomáson: Lundenwicben. Ott vette át és hajózta be a különféle árukat, és juttatta el málhás lovak hálózatával a sziget minden részébe. Nagyon gazdaggá tette ez a kereskedés.

Nagydarab, nyers modorú férfi volt, ízig-vérig szász, szőke hajú, kék szemű, látszott, hogy olykor elég hamar fejébe száll a vér. Sűrű szakálla volt, de a haja már gyérült a feje tetején, s az arcszíne arról árulkodott, hogy ha dühbe jön, úgy elvörösödik, hogy már-már a gutaütés fenyegeti. Ugyanakkor a széles, kiálló pofacsontú arca megfontoltságot, sőt hűvös erőt és tekintélyt tükrözött. „Erős, mint a bika, és kemény, mint a tölgy”, szokták mondani róla az emberei. Általában azt tartották róla, hogy akárcsak az apja, ő is tisztes öregkort fog megérni: „Ez a család sokkal ravaszabb annál, mintsem hogy tagjai elsiessék a halált.”

Felmenőinek két másik, mindig erősen jelenvolt jellemvonása Cerdicnél különösen megfigyelhető volt. Az egyik: ha egyszer már szavát adta valamire, soha nem tapasztalhatták, hogy azt megszegte volna. Mint kereskedőnek, ez nagy előnyére vált. A másik – bár a barátai néha kényszeredetten nevettek is rajta – többnyire mégis tiszteletet, sőt félelmet váltott ki mindenkiből, Cerdic szemében mindennek csak két oldala volt. Bármiben kellett is döntenie – valaminek az elvégzésében, egy ember jellemének, a bűnösség vagy ártatlanság megítélésében –, ami Cerdicet illeti, a válasz csak az lehetett, hogy jó vagy rossz, a kettő között semmi egyéb nem létezett. Amint valamit elhatározott, az esze – mely igen éles volt – olyan villámgyorsan zárta le a kérdést, mint egy csapda éles csattanással záró vasa. „Cerdic számára csak fekete és fehér létezik, szürke nem” – mondogatták a társai.

Mindezek nem sok jóval kecsegtették a feleségét. Cerdic ebben a pillanatban úton volt hazafelé, az ő hagyomány szerinti ura, Kent jó királya, Ethelbert udvarából, Canterbury városából.

Ahol az emberek keresztények voltak.

Abban az időben, amikor a fiatal Offa őse, Julius a pénzérméit hamisította a római Londiniumban, a kereszténység még egy, időnként üldöztetésnek is kitett, nem hivatalos kultusz volt. Majd a következő évszázadban, Konstantin császár megtérése következtében a kereszténység lett a birodalom hivatalos vallása, és Róma a katolikus főváros. A britanniai provinciában, éppúgy, mint másutt, templomokat építettek, gyakran a pogány szentélyek helyén. A brit egyház hű maradt a keresztény valláshoz. Akkor, amikor a rómaiak már évtizedekkel azelőtt elhagyták a szigetet, a brit püspökök még mindig távoli egyházi zsinatokon vettek részt. „Bár az útiköltségüket nekünk kellett megfizetnünk – jegyezték fel az itáliai püspökök –, ők ugyanis szörnyen szegények.”

De aztán jöttek az angolszászok, rendíthetetlen pogányok valahányan. A brit keresztények harcoltak, de visszaszorultak, és aztán csend lett. Elmúlt egy évszázad, és még annál is több.

De azért nem veszett el minden. Hittérítők érkeztek. Írországból, melyet nemrég térített meg Szent Patrik, lelkes, a kelta művészetben járatos kelta szerzetesek jöttek. A sziget északi részén, a skót határ közelében kolostorokat alapítottak. Anglia nagy része mindazonáltal az északi istenek birodalma volt. Mostanáig.

Az Úr 597. esztendejében ugyanis a pápa Ágoston szerzetest küldte ki, hogy az angolszászokat az igaz hitre térítse. Küldetése egyenesen Kent délkeleti félszigetére, Canterburybe vezette.

Kétségtelenül alkalmas hely volt. Canterbury, a félsziget csúcsának közepén, egy kis dombon, a római idők óta amolyan gócpont volt, amellyel a kenti kikötőknek, mint például Dovernek – amelyet a Csatornán át csak húsz mérföld választott el az európai kontinenstől – állandó kapcsolata volt. Európából jövet Canterbury volt az első jelentős hely, ahová az utazó eljutott. Földrajzi helyzeténél is sokkal fontosabb volt azonban, hogy Kent jó Ethelbert királya, akinek ez a város volt a székhelye, egy frank hercegnőt vett feleségül, és az ő népe már keresztény hitre tért. Ennek a keresztény királynőnek a jelenléte volt az, ami valójában Canterburybe vonzotta az egyházat, és a munkáját sikerrel kecsegtette. A térítés szabálya azokban az időkben egyszerű volt: „Térítsd meg a királyt. A többi majd követi.”

– Tudom, jó Cerdicem, hogy tökéletesen megbízhatom benned. – Csak tegnap történt, hogy az ősz szakállú Ethelbert király a vállára tette a kezét, miközben Berta királyné helyeslőn mosolygott. Természetes, hogy bízhattak benne. Hiszen nem az első kenti királyok hűséges társai voltak-e az ősei? Nem adományozott-e gyűrűket Ethelbert király – a legbensőségesebb jelképet, ami egy úr és emberei közt lehetséges — az apjának? – Mi mindig örülünk, ha látunk itt, a canterburyi udvarunkban – mondta a királyné.

Kent királyának udvara, a régi idők mércéjével mérve, falusias kis hely volt. Míg valamikor, a római időkben, a provincia városának egy kis fóruma volt, temploma, fürdői és egyéb kőépületei, most ezek helyén egy cölöpkerítéssel körülvett nagy térség volt, melynek közepén egy hosszú, fából épült és magas zsúptetővel fedett, fészerszerű épület állt. Ez volt Ethelbert király palotája. De nem messze tőle volt egy másik egyszerű, elkerített terület is, melynek közepén egy egészében véve figyelemreméltóbb épület volt. Bár ez sem látszott sokkal többnek fészernél, és a király palotájánál még kisebb is volt, de kőből épült.

Canterbury katedrálisát maga Ágoston barát építette. Ez volt abban az időben valószínűleg az egyetlen kőépület az angolszász Angliában. Bármennyire primitív lehetett is, fennállásának ezekben az első éveiben ez a kis épület fordulópontot jelentett a sziget történetében.

– És most, hogy támaszpontként itt van nekünk Canterbury – mondta hevesen a királyné –, elkezdődhet igazából a térítőmunka. – Azzal rámosolygott a férjére.

– Tudod – magyarázta a király Cerdicnek –, a helyzetedből következően te magad különösképpen hasznunkra lehetsz. – A sziget többi részére vonatkozó terv, amint Cerdic most megláthatta, igen nagyratörő volt. A misszionáriusok azt tervezték, hogy a keleti part mentén egyenesen benyomulnak az északi területekre. A közvetlen céljuk azonban az volt, hogy biztosítsák a maguk számára a Temze torkolatának mindkét partját, ami azt jelentette, hogy Kent után Essex szász királyát is meg kell téríteniük. – Ő az unokaöcsém – magyarázta Ethelbert király –, és az irántam érzett tiszteletből beleegyezett abba, hogy megkeresztelkedjék. De – és ekkor furcsa fintort vágott – néhány alattvalójával nehezebben boldogulunk. – Tekintetét Cerdicre szegezte. És így folytatta: – Te Kent hűséges fia vagy, de Lundenwicből kereskedsz, az pedig az északi parton van, gyakorlatilag az unokaöcsém királyságának területén. Azt akarom, hogy minden tőled telhető módon segítsd a hittérítőket.

Cerdic bólintott.

– Természetesen.

– Kell, hogy ott is legyen egy püspök. És egy új székesegyház – tette hozzá lelkesen Berta királyné. – Megmondjuk az új püspöknek, hogy rád számíthat.

Cerdic meghajolt. Majd az essexi király mindenféle lakhelyeire gondolva megkérdezte:

– És hol akarja az a püspök felépíteni a templomát? – Mire a király elmosolyodott, de a tekintete komoly maradt.

– Kedves barátom, látom, hogy nem értetted meg – felelte. – A katedrális Lundenwicben lesz.

Késő délután lett, amikor Cerdic aznapi úti céljához ért. Amióta elhagyta Canterburyt, a régi római út – most fűvel teljesen benőtt ösvény – vonalán haladt, amely a félsziget északi széléig vezetett, míg végül a Medway folyó torkolatához ért, ahol egy Rochester nevű szerény szász település volt. Ott, ahelyett hogy továbbment volna a régi római út mentén, a torkolat mellett, az egykori Londinium városa felé, az ország belseje felé fordult, felkaptatott a félsziget északi részén áthúzódó meredek dombvonulatra, s ezen keresztül folytatta útját, amíg a magaslat déli széléig nem ért. Majd elmosolyodott. Hazaérkezett.

A birtok, amely másfél évszázad óta Cerdic családjának otthona volt, közvetlenül a kiugró, meredek szirtek alatt terült el. Egy kis faluból állt, és kissé távolabb egyetlen zsúpfedelű tanyaházból, amely mellett az udvart körülvevő melléképületek voltak. Ezeknél az épületeknél kezdődött az a nagy, kellemes, erdők borította lejtő, mely egészen a völgy aljáig ért. Ez volt az a hely, melyet Boctonnak neveztek.

A boctoni birtok igen nagy kiterjedésű volt. Szántóföldek, almáskertek és jól jövedelmező tölgyerdők voltak rajta. Egy mészkőbánya is, amely azonban a római idők óta használaton kívül állt.

De amitől ez a hely olyan egyedülállónak számított, amitől Cerdic szigorú arca lágy, elégedett mosolyra húzódott, valahányszor megpillantotta, az a kilátás volt. Ha az ember Boctontól dél felé nézett, az óriási, tágas völgyön át azt a mintegy húsz mérföldön át folytatódó fenséges, erdős tájat látta, melyet Kenti-erdőnek neveztek. A hosszú dombvonulat mentén Bocton több más birtokkal osztozott ebben a csodálatos, a déli Anglia egyik legnagyszerűbb látványában. Nemcsak a ház, hanem ez a nagyszerű, szépségekben dúslakodó kilátás a Kenti-erdőre volt az, ami olyan ellenállhatatlanul hatott a szász Cerdicre, amikor kijelentette:

– Itthon vagyok.

Ez alkalommal azonban nemcsak azért jött ide, hogy megcsodálja a kilátást. Azért jött, hogy másnap reggel egy másik, innen nem távoli birtokra is ellátogasson. A látogatás célját senkinek sem mondta meg.

Meglepő volt, hogy Offa és Ricola milyen gyorsan kiheverte a súlyos megpróbáltatást. A fiatal pár, akárcsak két, vízbe esett kölyökkutya, amelyek utána csak megrázzák magukat, tudomásul vette új helyzetét, és mindkettőjük jókedve is visszatért, mielőtt még az új otthonukba értek volna.

– Nem sokáig leszünk rabszolgák – mondta a feleségének Offa. – Majd kitalálok valamit. – És bár kettőjük közül Ricola volt a gyakorlatiasabb, ezt elhitte neki.

Az érkezésük utáni napon Offát kiküldték a mezőre, ahol az aratóknak kellett segítenie.

– A férjem munkafelügyelőjének az irányítása alatt fogsz dolgozni, azt kell tenned, amit ő mond neked – utasította Elfgiva, bár az ő személyes rabszolgájaként, amikor csak akarja, az ő rendelkezésére kell állnia. Ricolát pedig az asszonyokhoz küldték, velük kellett dolgoznia.

Kezdetben sokkal elfoglaltabbak voltak, mintsem hogy sokat gondolkozhattak volna bármin is. Arra azért volt ideje Offának, hogy sok mindent megfigyeljen, és amit látott, az tetszett neki. Lundenwic, ez a kis kereskedelmi állomás, kétségtelenül elragadó hely volt.

Nem nagy fontosságú, ez is vitathatatlan. A közeli gázlónál jól át lehetett kelni a folyón, de amolyan törzsi senki földjén volt Kent és Essex szász királyságai közt, és más jelentősége nem is volt.

Amikor a szászok végül, Cerdic apja idejében, egy kis telepet létesítettek itt, figyelembe se vették Londinium nagy, elhagyatott romjait a közeli ikerdombokon; de elkerülték feljebb, a szigetnél és a gázlónál lévő túlságosan mocsaras területet is. Helyette egy nagyon kellemes pontot szemeltek ki, pontosan a kettő között, a folyó kanyarulatánál, ahol az északi part mintegy húszlábnyi magasságról lejtett a víz színéig. Itt építettek fel egyetlen kirakodóhelyet. Ezt a kikötőt nevezték most Lundenwicnek: Lunden a hely régi kelta és római Londinos nevére utalt, a wic pedig angolszászul kikötőt, vagy ez esetben kereskedelmi állomást jelentett. A fából épült kikötőgáton túl, a kisebb épületcsoport egy pajtából, egy karámból, két raktárházból, valamint Cerdic és háztartása tanyájából állt, és mindezt erős fonott vesszőkerítés vette körül. Az épületek, mind a kicsik, mind a nagyok, földszintesek és többnyire szögletesek voltak, a cölöpökből és deszkákból épült falak alacsonyak, mindössze négy-öt láb magasak, és kívülről a lejtős parti föld füvesített támasztékával erősítették meg őket. A meredek zsúpfedelek azonban csaknem húsz láb magasra emelkedtek. Minden épületnek erős faajtaja volt. Cerdic házának padlóját kissé lesüllyesztették, úgyhogy lefelé kellett a gyékénnyel borított padlódeszkára lépni. A belső tér meleg és tágas volt, de eléggé sötét, amikor ugyanis becsukták az ajtót, fény csak a zsúpfedél szellőzőnyílásain jött be, melyeket azért létesítettek, hogy azokon át távozzék a padló közepén álló kő tűzhely füstje. Étkezéskor itt gyűlt össze Cerdic egész háznépe. A nagy ház mellett számos kis kunyhó volt, közöttük mind közül a legkisebb, ahol Offát és Ricolát szállásolták el.

És milyen gyönyörű volt ez a hely! A füves északi part elég magas volt ahhoz, hogy onnan jó kilátás nyíljék a folyó fő sodrára és a túlpart mocsaraira. Jobbra, még egy mérföldnél is közelebb volt a gázló, és balra sem távolabb, a fákon át, az ikerdombokon álló nagy, római romok egy része látszott. Azokkal szemben, a déli partról egy kavicsos földnyelv nyúlt a folyóba. – Ez halászásra a legalkalmasabb hely – mondta Offának az egyik férfi. A masszív római hídra, mely valamikor itt ívelte át a folyót, mindössze néhány rothadó gerenda emlékeztetett a déli oldalon.

Maga Lundenwic ugyan kicsi, de mint Offa hamarosan rájött, meglepően forgalmas volt. – A gazda több időt tölt itt, mint Boctonban – mondták neki az emberek. Mélyen a sziget belsejéből érkeztek hajók, és ahogy Cerdic üzleti kapcsolatai kibővültek, a folyótorkolaton át a skandináv, fríz és germán országokból is feljöttek idáig a hajók. A raktárakban Offa fazekasárut, gyapjúbálákat, gyönyörűen kidolgozott kardokat és egyéb szász fémárut látott. Kutyatenyészetük is volt. – Állandó az igény a vadászkutyáinkra – magyarázta a munkavezető. Sokkal izgalmasabb volt azonban egy kissé távolabb álló épület. A többi raktárhoz hasonlóan ez is zsúpfedeles, erős, barakkszerű építmény, de hosszú és keskeny, a teteje valamilyen oknál fogva annyira alacsonyan volt, hogy az ember éppen csak felállhatott benne. Mindkét oldalán kis rekeszek voltak, lehettek akár disznók vagy aprójószágok óljai. A félfáikra láncokat erősítettek.

– Mire valók ezek a láncok? – kérdezte Offa. A munkavezető sanda pillantást vetett rá.

– Ezek a legjobb árucikkeink számára vannak itt. Amitől a gazda úgy meggazdagodott – felelte halkan.

Offa megértette. A sziget, mint a rómaiak bejövetele előtt, most újra a rabszolgáiról lett nevezetes. Egész Európában árusították őket. Ami azt illeti, nem sokkal azelőtt, hogy elküldte a szigetre Ágoston barátot, látva a római piacon a szőke hajú angliai rabszolgákat, maga a pápa tette azt a híressé lett megjegyzést, hogy: „Ezek nem is angelek, hanem angyalok.”

Az utánpótlás mindig bőséges volt. Némelyek a különböző angolszász királyságok közti, időnkénti összetűzések vesztesei voltak; egyesek akár bűnözők is lehettek. A rabszolgák többsége azonban nem háborúk vagy a kegyetlen rabszolga-kereskedők portyázásai révén került ilyen helyzetbe, hanem a saját családjuk adta el őket, vagy azért, mert nem kívánt gyerekként születtek, vagy mert nem tudtak annyi szájat etetni.

– A frízek minden évben egy egész hajórakományt visznek magukkal – mondta a munkavezető, majd elvigyorodva hozzátette: – Ti szerencsések vagytok, hogy az úrnő vett meg benneteket és nem a gazda, különben a következő hajóra kerülnétek!

Cerdic a hazaérkezése második napján ultimátumot adott Elfgivának. Titokban tette. Még a fiai sem tudták, hogy mi játszódott le kettőjük között. A követelése éppoly nyers, mint amennyire egyszerű volt.

– Ha nem engedelmeskedsz nekem, másik feleséget veszek.

– Mellém?

– Nem. Helyetted.

Elfgiva szörnyű, dermesztő fájdalommal nézett a férjére, tudta, hogy komolyan beszél.

Joga volt hozzá. Az angolszász törvények, a nőket illetően, egyszerűek voltak. Elfgiva a férje tulajdona volt. Megfizettek érte. Ha a férje úgy akarta, vehetett mellé más feleségeket is, ha pedig megcsalta a férjét, az nemcsak kidobhatta, hanem a másik férfitól kárpótlásul egy másik feleséget követelhetett. De ha csak másik feleséget akart helyette, azt is megtehette.

Ez nem azt jelentette, hogy minden szász nő elnyomott volt. Elfgiva ismert olyan feleségeket, akik teljes egészében uralkodtak a férjük fölött. De mindegy, Cerdic, ha úgy kívánta, élhetett a jogával, a törvény az ő oldalán volt.