AMIKOR AZ ÁLOM VÉGET ÉRT...

––––––––

Írta: Anna Teleki

Szerkesztette: Fekete Annamária

PAS D'ACTION PAS DE DEUX

First edition. May 4, 2019.

Copyright © 2019 ANNA TELEKI.

Written by ANNA TELEKI.

Tartalomjegyzék

Címlap

Copyright Oldal

Amikor az álom véget ért...

Prológus

I. | Tizenöt évvel később...

2.

3. | 22:40

6:17...

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

II.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

III.

2.

3.

4.

5.

6.

6

7.

8.

9.

10.

IV.

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8. | Január vége

9.

10.

V.

1.

2.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

Március

9.

Elég volt!

10.

Epilógus

Also By ANNA TELEKI

Kiadja a

2019

Prológus

*

– Oldozzon fel, atyám, mert vétkeztem. Nagyon bűnös az én testem és lelkem. Én... – nehéz sóhajjal hangzik el a vallomás – én meleg vagyok.

– Értem.

– Érti? De ez valami ijesztő. Annyira érdekelnek más férfiak, hogy ha megtetszik valaki, semmi máson nem tudok gondolkodni... csak... rá, arra, milyen lenne vele... és ilyenek. Nem szűnnek meg a perverz gondolatok a fejemben!

– A paráznaság bűn... –  jön a nyugodt hang a fülkéből, de a másik oldalon a fiatal férfi megtörten görnyed meg.

– De képtelen vagyok irányítani! Hogy élhetek majd így? Ki fog elfogadni és szeretni? Miért nem reagálok így egy nőre?!

– Képes vagy irányítani. Már az, hogy tudod, hogy nincs rendjén, a kezdete az irányításnak. És ez jó... A Mennyei Atya segít neked... Bízz benne... lesz majd valaki, aki szeretni fog. Mindig van. Hiszen a Magasságos sosem hibázik. Higgy benne, akkor is, ha nehéz utat szánt neked...

– Próbáljak meg normális lenni?

– Nem, fiam. Próbálj meg szeretni...

*

– Ezt nem mondod komolyan.

– De.

– Nem. Nem. Még előtted az élet! Nem cseszheted el az elején!

– Anya. Ez van. Meleg vagyok – mondja újra a magas, fiatal férfi. Rövid, pelyhes szakálla még puha világos bőrén. Fiatal, le sem tagadhatná, s lázadó kamaszlélekkel néz mérges anyjára.

– Szó sem lehet róla! Ne gyere itt nekem húszéves fejjel ekkora baromsággal! Ha a mostohaapád megtudja, kitagad!

– Azt nem várom meg – hajtja le fejét a fiú, s feláll az asztaltól, mire az anyja is felpattan vele szemben.

– És mégis mit akarsz csinálni!?

– Elmegyek – indul a fiú az ajtó felé.

– Hogy tessék!? Mégis hova? Miből?

– Nem mindegy?

– Jason Newman! Azonnal állj meg! – kiált a nő a fia után, de Jason megfogja a drága ajtókilincset. – Jason, ha kilépsz azon az ajtón, sose gyere vissza!

A fiú megáll, mire a nő idegesen sóhajt.

– Ilyen nincs... – fogja vörös haját, s nagyot sóhajt. – Ez a világ megbolondult. Előbb az elmebeteg apád, s most te? Csak most kezdted az egyetemet. A húgod vizsgák előtt áll, a cég egy rémálom, és még olajat öntesz a tűzre...

– Elfogadod? – szólal meg halkan a fiú, de nem néz az anyjára.

A nő kihúzza magat.

– Mit is?

– Hogy meleg vagyok – jön a halk válasz.

– Neeem... soha! Én nem egy beteg gyereknek adtam életet!

Jason tágra nyílt zafírszemekkel néz a földre, majd lehunyja, és kinyitja az ajtót.

Ahogy kilép, még cseng mögötte az anyja hangja.

– Képes vagy eldobni mindent e miatt a marhaság miatt? Sose gyere vissza, hallod? Számomra meghaltál! Hallod? Azonnal gyere vissza!

A Nap sugárzóan süt. A villa kertjében a locsolórendszer szivárványt fest elé, ahogy a drága fehér márványon halad a kapuhoz.

Túl gyönyörű nap ez a bánkódáshoz. Felkészült mindenre. Erre is. A napra, mikor megmondja a szüleinek. Persze előre látta, hogy az anyja kibukik. Most az egész tökéletes világa romokban van miatta. Elvégre egy Newman nem lehet meleg.

Nem mintha ő választotta volna a sok jó közül, amivel az élet kecsegtette. Nem. Nem választotta. Nem is kényszerítette ezt rá senki. Egyszerűen ez van. Próbált változtatni ezen az elmúlt négy évben, de nem sikerült. Ugyanúgy néz a férfiakra. Ugyanúgy keresi a tekintetet, mi visszanéz rá. Ugyanúgy vágyik arra, hogy valaki azt mondja: én is.

Nemcsak a neve miatt, amivel sok pénz, presztízs, és minden más alapból jár. Nem. Valaki mondja már neki, hogy „én is”, azért, mert valóban szereti. Mert valamilyen megmagyarázhatatlan okból ő biztos pont számára. Ő az a valaki, akivel jó! Aki mellett szabad lehet...

Ha valaha is lesz ilyen személy...

Jason beül a drága Porchéjába és sóhajt.

Akkor haladjunk.

I.

Tizenöt évvel később...

Lassan mozdul a fehér kéz a lábfej irányába. Nyújt. Nyújt. Nyújt, s egy csigolya a helyére roppan. Megkönnyebbült sóhaj hagyja el a duzzadt ajkakat. A fej előrebukik, rajta a borzas haj csupán laza copfba összekapva. A hosszú karok tovább nyujtóznak, míg a kéz megfogja a bokát. Tovább nyújt. Az ívelt fekete szemöldök alól feltekintnek a hosszú szempillájú, világoszöld szemek. Egy keskeny, sima, szinte nőies arc, hiszen a kecses testhez alapból ez illik.

Mély sóhaj. Elengedi magát, és széttárt karokkal dől a hideg földre, kinyújtva inkább izmos, mintsem csontos testét. Lassan sóhajt. Bámulja hosszan a repedezett mennyezetet, ahol pislákol a dróton lógó égő.

Átkozott karrier... Egy életem van, azt is neked adtam, hogy most elhaljon az álmom.

Kai lehunyja szemeit. Az óra az ágya mellett csörögni kezd. 6:00. Felül, s megfogja a fejét. Ennie kéne valamit.

Feláll, és elindul a sötét konyhába. Kinyitja a halkan mormogó hűtőt, a zaj abbamarad. A fény felkapcsol, és Kai behajol.

Hála az égnek! Mikor lesz fizetés?

Üres. Az ajtóról kivesz egy kis palackos vizet, becsapja a hűtő ajtaját, és kibontja az üveget. Hosszan iszik. A hajába túr, sóhajt, és visszaindul a szobába.

Bő pólóban és tréningnadrágban indul el a hosszú úton. Még korán van, kissé hűvös, de nem aggódik. Később, déltájt már a kánikula vár rá. Megáll a színes épület előtt. Ötcsillagos vendéglő. Persze a bejáraton nem mehet be. Elindul a szűk sikatorba. Kicsapodik az ajtó előtte, és egy alacsony, barna hajú lány jelenik meg cigarettával a kezében.

Ember, hisztinap van?

– Jó reggelt – szóllal meg Kai, mire a lány felnéz rá.

– Uhum. Neked is.

– Látom, már jól indul a napod... – fordul be a konyhára Kai. A lány utánanéz és kifújja a füstöt.

– Alex felmondott. Úgyhogy ketten maradtunk.

Kai megáll, a kötényét köti és a lányra néz.

– Ez rossz vicc, Helen.

– Nem viccelek. Most mondta a főnök.

Ez nem jó. Ez nagyon azt jelenti, hogy a mosogatóban ma csak ketten leszünk. Pont ma. Ma, mikor esküvői rendezvény van.

– Huszonnégy óra. Tudod, milyen sok az? – kérdi idegesen a lány, s megfogja szájában a cigarettát, újrakontyolja hosszú haját. – Azt jelenti, hogy ki fogunk dögleni.

Fél éve dolgozik mosogatófiúként itt. És ez a munka sem fizet sokat. De ez van... Nem minden álom válhat valóra, igaz?

2.

Teljesen megizzadt a keze a kesztyűben. Már nem tudja, hányadik tányért mossa el. Helen újabb adagot hoz, aztán újabbat és újabbat és újabbat. Ő sem győzi. Alex dolga lett volna, de ő már nincs itt.

– Szünet... – sóhajt Helen, s megtörli izzadt homlokat, mikor levágódik az ajtóban és előveszi a cigarettáját.

A szakács kiált a másik konyhából:

– 50 tányér kell azonnal!

– Ne már! – áll fel Helen, mire Kai lekapja kezéről a kesztyűt.

– Hagyd, majd én!

– Ne viccelj, reggel óta meg sem álltál!

– Te sem – szól vissza, és teszi a kocsira a tiszta tányérokat.

Lassan tolja át a konyhába, ahol ugyancsak nagy a nyüzsgés. A szakács folyton kiabál, a többiek meg rohannak. Áll a bál rendesen.

Kai megáll az ajtó mellett, és kipillant a nagyteremre. Legalább ötszáz vendég van. Csak annyit tud, hogy egy hipergazdag ember állja az egészet, valami zöld lelkű adakozószellem... Így nevezte a főnöke, mikor bejelentette, hogy nagy esküvő lesz, és mindenki tudja, hol a helye. Kedves főnök...

Még csak öt óra, les Kai a hatalmas órára a terem egyik falán. Helennek igaza van. Itt fogunk megdögleni.

A felszolgálók már indulnak is mellette.

Egy magas férfi állítja meg az egyiket, kérdez valamit, mire a szolgáló Kai felé mutat.

A fekete öltönyt viselő férfi felé tart. Hosszú, biztos lépésekkel. Kissé fáradtan s elgondolkodva túr amúgy fodrász igazította vörös hajába.

– Helló! – áll meg Kai előtt.

– Hm? – tűnődik Kai, de a férfi a konyha felé néz. Kai csak mered a dús, vörös szakálra.

– Hol szívhatnék egy cigit úgy, hogy senki nem lát meg? – kérdi mély hangon. Kai nem válaszol, csak a kezét emeli, és a mosogató ajtajába mutat. – Köszönöm – s a férfi már indul is.

Helen idegesen pattan fel a földről, mikor meglátja az öltönyös idegent. Kai újabb mosogatnivalót hoz.

– Remélem, nem zavarok – mondja a férfi, és már gyújt is rá.

Helen kérdőn néz Kaira.

– Passz – mondja a fiú halkan, és fordul a poharak felé. Felveszi a kesztyűt, megnyitja a csapot és a szivacsért nyúl. Próbál nem törődni a férfival az ajtóban. Dolga van.

Ez sem a középrétegből való. Csak a parfümje százezres...

Az idő pedig telik. Hallja, ahogy a gyújtó újra fellobban. Szeme sarkából néz az ajtóba. A férfi csak néz ki az útra, fújva ki a füstöt. Lazán áll. Bal keze zsebre téve, mintha gondolkodna. Drága, rászabott öltönyt visel, ami valószínűleg jó anyag, ha ebben a hőségben is hordja. Vakító fehér ing. Kellően ad magára. Nem is sportos, olyan átlag alkatú...

Kai visszafordul a poharakhoz.

Ficsúr, mosolyog magában.

Helen újabb adag tányért hoz, majd a nagy mosogatógéphez fordul, s kiveszi a tiszta kanalakat és villákat. A kések már külön vannak.

Csend. Kai újra az ajtóba pillant. A férfi ránéz, beleszív hosszan a cigarettába, majd lassan, kicsi o-t formálva fújja a füstöt.

No, mi az? Mit nézel?, kérdi magában. Hm?Csak tudnám, honnan vagy olyan ismerős!

Átütő pillantásával újra végigméri a mosogatónál álló fiút. Honnan?

Kai visszafordul a poharakhoz. A hab már a könyökéig ér, mikor elzárja a vizet. Érzi, ahogy az izzadtság folyik a hátán, a halántékán.

Megfövök, nyúl a kis ventilátorért, hogy bekapcsolja. Hűsíti kis ideig az arcát, mikor a csengő megszólal. Helen forgatja a szemeit.

– Ó, ember! – indul a konyhába morogva.

Kai megtörli a homlokát. Újra az ajtóba pillant. A férfi már csak zsebre tett kezekkel áll és nézi.

Mi a francot bámul ennyit?

– Valami gond van? – kérdi Kai kisse mérgesen.

Ahogy a vad érzelem jele megjelent a szép, láthatóan fáradt arcon, a férfi ajkain mosoly jelenik meg.

Ezt nem hiszem el! Csak rázza a fejét.

– Akkor?

– Dimitrij – mondja a férfi halkan s kissé vidáman, mire Kai szemei tágra nyílnak az orosz név hallattán. – Tudtam, hogy valahonnan ismerem! – indul a férfi felé, de Kai idegesen visszafordul a poharakhoz.

– Kétlem! Összetéveszt valakivel – motyogja határozottan az orra alatt, mikor a férfi megáll mellette.

A francokat tévedek. Nem tudnám elfelejteni ezt az arcot! Közel hajol hozzá, de maga előtt valóban nem ezt a fiút látja. Az, akire ő emlékszik, tökéletes volt. Egy két világ közt meghasonlott katona, aki a színpadon küzdött, kergetve a nőket és az italt. Egy tökéletes, művészien mozgó test, egy arc, min érzelmek százai jelentek meg. Aki minden ki nem mondott érzést látványosan tett megfoghatóvá, olyan szinten, hogy még az emlék is libabőrt csal rá... Az nem ez a mosogatófiú.

Mégis tévedek?

– Kár... – mondja csalódottan. – Nagyon kár... – s elindul vissza a nagyterembe.

Helen megáll, hogy a férfi kimenjen.

Kai a kagyló szélébe támaszkodik, és lehunyja szemeit.

A franc essen bele!

– Szünet? – kérdi Helen, de Kai mély levegőt vesz, és pakolni kezdi a poharakat.

– Én még nem.

*

Két órával később...

Kai nekidől az ajtónak, s újra vizet iszik. Már nincs az a tikkasztó hőség.

Helen pakol, majd elterül a hideg csempén a konyha közepén.

– Ezt nem lehet bírni! Ide legalább négy ember kell.

Kai a lányra néz, s tudja, igaza van.

3.

22:40

Nagyon későre jár már. Nekik. Mert a vendégsereg még a tortára vár. Helen most bontja a második energiaitalát, s Kai végre befal egy miniszendvicset. Elgondolkodva támasztja a mosogatót.

Nem hiányzott, hogy bárki emlékeztessen arra a szerepre. Nagyon nem... S a legrosszabb, amit soha nem gondoltam volna, hogy a francba ismert fel?

Hosszú karjait felemeli, kezét keretsztbe kulcsolva nyújtózik magasan. Ám a finom mozdulatot ijedten megtöri, mikor a férfi újra megjelenik az ajtóban, zsebében az öngyújtót keresve.

U, bassz... remélem, nem látott!

– Nincs véletlen egy... – kezdi morogva a férfi, de mikor felpillant, zakója belső zsebébe nyúl, s megtalálja az elveszett tűzforrást. Már nem mond semmit, csak nyitva a hátsó ajtót ellép Kai előtt, s rágyújt. Mögötte lassan csukódik az ajtó.

Helen Kaira néz.

– Ismered?

– Nem – fordul Kai a mosatlanért. Helen is feláll.

Vissza a munkához.

Zavarban van. Amire eddig nem kellett figyelnie, arra most Kainak koncentrálni kell újra. Újra. Nem másért, csak hogy a mozdulatai, melyekbe az évek beleformálták a kecsességet, most minél természetesebbek legyenek.

Csak most veszi észre magán, mennyire az álma volt az élete...

Fordul, leteszi a tányért, halkan roppan fáradt keze. Szomorú mosollyal fogja meg a csuklóját. Túl fáradt már.

Az ajtó kinyílik, s a férfi belép a mosogatóba. Szeme sarkából rápillant, s ajka sarkában egy kis mosolyt villant.

Megvagy!

Kai mérgelődve fújja ki a levegőt, s lehunyja szemeit.

*

Végre a torta! Hurrá! Lassan távoznak a vendégek. A nagyterem csendesedik. A konyha pakol, Kai is besegít Helennek s a többieknek leszedni az asztalokat.

Alig van pár vendég. Főként a családtagok, s akik intézik a számlákat a vendéglővel. A tányérok már Helen arcáig érnek, de a fáradt lány be akarja most már fejezni a munkát. Nehezen lép. A tányérok dőlnek, s Kai épp csak leteszi a tálcát a poharakkal, egy hosszú mozdulat, amire nem is kell figyelnie, annyira alap a számára, s egy szó:

– Vigyázzon!

Előbb az ujja hegye ér a tányérokhoz, majd a fele a kezére csúszik, mikor megállítja.

A főnöke s a vörös szakállú férfi az asztaltól felnéznek rá. Helen zavartan siet a konyhába. Kai megigazítja a tányérokat, s fordul.

– Ilyen nincs! – csapja kezét a főnöke az asztalra, mikor feláll. – Még jó, hogy nem ejtetted a fejére! Szedjétek össze magatokat!

Nos, megvan, miért mondott fel a kollégáik nyolcvan százaléka?

*

– Istenem, de idétlen liba vagyok... – törli Helen az arcát, mikor Kai leteszi a tányérokat.

– Csak fáradt vagy – ül le Kai az ajtóba. – Menj haza, befejezem ezt én.

– Te is fáradt vagy – törli a könnyeit Helen. Kai kis mosolyt villant.

– Én most estem át a holtponton.

– A min? – mosolyodik el Helen.

– A holtponton. Az agyad a fáradtságtól lassul. A koncentráció hanyatlik, ragad le a szemed. A tested már kezd nehezen mozogni, készenléti állapotba kerülsz. Aztán mivel nincs más választása, az agyad újra panacsokat ad, s olyan, mintha legalább két órát aludtál volna.

Helen csak fáradtan vigyorog.

– De ígérd meg, hogy nem hajszolod túl magad! – áll fel, s indul Kaihoz, levéve a kötényét. Megfogja az arcát, s egy apró csókot ad ajkaira. – Jó, hogy vagy! – mosolyog Helen, s elindul a kijárat felé.

– Hm – mosolyog Kai, s az órára néz.

Fél kettő.

*

6:17...

Hajnalodik, mikor elzárja a csapot. Rázza a kezét, ekkor nyílik az ajtó.

– Csak te? – kérdik a fiúk, mikor megállnak az ajtóban.

*

Fázik a fáradtságtól, mikor hazaindul. Az orrára húzza a melegítőjét.

Hogy lehet ilyen hideg nyár kellős közepén?

Megáll az átjárónál, feltekint a piros jelzésre. Álmos szemekkel dől neki a jelzőlámpa oszlopának, s lehunyja a szemeit.

Csak pár másodperc, nem több, mi feketén hullik az elméjére. Nem is hallja az autó duruzsoló hangját, mikor megáll a zebránál. A jelző kattogó hangja mintha távolból érkezne a füléhez.

– Nincs... semmi ritmusa – motyogja. Mikor résnyire nyitja a szemeit, mellette a dohányzó férfi áll.

Jé, a ficsúr...

A vállára teszi a kezét, de Kai mérgesen lecsapja onnan.

– Mi a francot akar mégis tőlem!?

– Hazaviszem, mielőtt összeesik.

– Haza? – mosolyog Kai, s álmos szemekkel néz a kék szemekbe. Rázza a fejét. Indul az átjárón, de pár lépés után a melegítő megfeszül a testén, ahogy a férfi visszarántja a hangos dudaszóval elhajtó autó elől.

Hu, a mindenit! Zöld szemei nagyra tágulnak. A szíve erősebben ver, de az agya már későn reagálja le az életveszélyes helyzetet, ekkor hirtelen leizzad. Ez hajszálon múlt! Csak kapkodja a levegőt, elsápadva néz a férfira, aki a drága autóra int.

– Hazaviszem. Szálljon be! – mondja kedvesen. Kai idegesen a hajába túr.

– Rendben.

*

Az ajtó becsukodik.

– Hova lesz a fuvar? – kérdi a férfi indítva az autót, s Kai kinéz az ablakon.

– Aron Malt Str. 34 – mondja halkan.

– Jó messze van... – Az autó megmozdul .

– Nem tűnt fel...

– Busszal kéne munkába járnia – mondja a férfi, elkanyarodva a következő sarkon.