Kísértés karácsonykor

NEM MEGFELELŐ UDVARLÓK

NOVELLA ÖT

EBONY OATEN

Tartalomjegyzék

Fejezet 1

Fejezet 2

Fejezet 3

Fejezet 4

Fejezet 5

Fejezet 6

Fejezet 7

Fejezet 8

Fejezet 9

Köszönöm

Nárciszok és rododendronok

Ebony Oatenről

Szerzői jog

Kísértés karácsonykor

Eredeti cím: Her Christmas Temptation

Szerző: Ebony Oaten

Copyright © 2026 Ebony Oaten

Minden jog fenntartva. A mű bármely részének reprodukálása előzetes engedély nélkül tilos.

Snow Goat Publishing

PO Box 2160

Rangeview 3132

Victoria, Ausztrália

Contents

Fejezet 1

Fejezet 2

Fejezet 3

Fejezet 4

Fejezet 5

Fejezet 6

Fejezet 7

Fejezet 8

Fejezet 9

Köszönöm

Nárciszok és rododendronok

Ebony Oatenről

Kísértés karácsonykor

Megvan az esze ahhoz, hogy megmentse mindazt, amit az apja felépített. A társaság szerint azonban ez nem elég. A tél pedig vészesen fogy.

Carys Talbot mindenkinél jobban érti a számokat — csakhogy most a számok könyörtelen romhalmazt mutatnak. Apja halála óta ő vezeti a swansea-i lóvasúttársaságot, és minden erejével azon küzd, hogy legyen takarmány a lovaknak, bér az alkalmazottaknak, és a kocsik tovább járjanak a dermesztő walesi télben, amely szinte teljesen kiürítette a kasszát. Okos, rátermett, és pontosan tudja, hogy egy nő kezében lévő vállalkozásban a világ egyszerűen nem akar megbízni.

Rhys Jones nem az, akinek mindenki hiszi. A melegszívű, megbízható férfi, aki a lovakról gondoskodik, és titokban garasokat csúsztat a társaság pénztárába, olyan titkot őriz, amely mindent romba dönthet. Ám egy hideg decemberi estén, amikor ketten szorulnak össze egyetlen emberre szabott hajtóbakon, levendula és fafüst illatával a levegőben, a fagyos Swansea-öböl peremén, a köztük tartott óvatos távolság hirtelen veszélyesen vékonynak tűnik. Rhys szenvedélyesen csodálja Caryset. Carys pedig a kelleténél jóval gyakrabban veszi észre Rhys vállát — ami egyáltalán nem mondható szakmainak. És valahol egy szerencsétlenül megbetegedett ló és egy esőben megosztott tányér forró osztriga között valami tagadhatatlanul ébredezni kezd.

Carysnek társra van szüksége, hogy megmentse apja örökségét. Rhys azonban sokkal több szeretne lenni ennél. De amikor titkok, társadalmi elvárások és a rohamosan fogyó idő szorítják őket minden oldalról, vajon Carys megtalálja a módját, hogy megtartson mindent, amit szeret — mielőtt a tél utolsó fénye is végleg kialszik?

Fejezet 1

Swansea-öböl

Wales

1816. december

Carys Talbot szerette a számokat. Szerette, ahogy alakot öltenek a tollhegyén, miközben a tinta a papírra folyik. Szerette, hogy mindig rendesen viselkednek, és követik a szabályokat. Különösen pedig azt szerette bennük, hogy meg lehet bennük bízni: az igazat mondják, még akkor is, ha az az igazság történetesen nincs ínyére.

Aznap délután ezek a számok egyáltalán nem voltak ínyére.

Mégis be kellett látnia, hogy a számok igazat mondanak.

Arra a halvány esélyre, hogy valamit mégis elnézett útközben, harmadszor is összeadta őket.

De az igazság továbbra is ott volt, és ő egy csöppet sem örült neki.

Még egy szűkös hét, a sok szűkös hét után, köztük jó néhány igazán veszteséges is.

Idén karácsonykor nem lesz takaros kis karácsonyi jutalom a személyzetnek, sem extra nagy répa a lovaknak.

A csudába is.

A számok nem hazudtak, és ezzel nem lehetett vitatkozni.

Nem volt meglepő, hogy a hidegebb hónapokban visszaesett az utasforgalom, és az évnek ebben a szakában egyre hidegebbre és nyomorúságosabbra fordult az idő. Ki indulna kedvtelésből a Swansea-öböl köré ebben a havas esővel teli időben? Az év olyan nagy része volt nyomorúságos.

Az óra ötöt ütött. Odakint a villamoskocsi-társaság emberei épp bezártak estére, lámpásokat tartva maguk elé, hogy lássák az utat. A téli napforduló már csaknem elérkezett, a nappalok pedig fájón rövidek voltak. Carys szinte együtt borzongott a személyzetével, ahogy leszállt az este, és újabb széllökés hozta a jeges hideget a Swansea-öböl felől.

Homokot hintett a lapra, hogy a friss tinta megszáradjon, aztán egyházi éneket dúdolva a tálcába öntötte a szemcséket.

Mindent egybevetve takarékosabb lett volna a tél legrosszabb időszakára teljesen leállítani mindent. Csakhogy a lovakat akkor is etetni kellett volna. A személyzete sem örült volna, ha munka nélkül marad. Ráadásul The Mumblesben, az öbölnek ezen a végén működő sok más üzlet még jobban megsínylette volna, ha nem érkeznek látogatók Swanseából. Ugyanezek a vállalkozások már így is ugyanúgy megszenvedték ezt az évet, mint az övé, ebben a szánalmas nyárban. Nem hagyhatta cserben őket.

A fejében csak ez zakatolt: Mit tegyek, mit tegyek? Bárcsak volna valaki, akinek lenne egy halom fölös készpénze, és kölcsön is adná neki, természetesen alacsony kamatra. Jövőre a bevételből visszafizetné. Hmmm. Ennek a valakinek készpénzzel kellene rendelkeznie, nem lehetne kapzsi, és rendkívül türelmesnek is kellene lennie.

Képtelenség!

A felelősség súlyosan nehezedett rá. Elővett egy papírlapot, hogy tanácsért írjon az apjának, aztán megállt, mert újra átjárta a gyász. Egy lassú lélegzetvétel tompított valamit a fájdalmon, de nem eleget, amikor ismét eszébe jutott, hogy a család feje nincs többé velük. Mennyi idő kell még, hogy ez a seb begyógyuljon?

Az iroda ajtaja nyikorogva kinyílt.

Rhys Jones jóképű, mosolygó arca jelent meg. Erős, finom vonalú ujjaival még mindig a kilincset fogta, mintha készen állna rá, hogy mindjárt vissza is húzza az ajtót. Barna kabátja olyan tökéletesen simult rá, hogy a lehető legelőnyösebben hangsúlyozta széles vállait. Hogy képes volt egyetlen pillanat alatt az apja miatti gyászból Rhys Jones vállairól ábrándozni, attól csak még inkább úgy érezte, bárcsak józanabb teremtés volna. De mégis itt ült, és a kabátját nézte, amelyet sötét esőcseppek pettyeztek. Fekete göndör haja nedvesen tapadt az arca két oldalához. Az arca, amely az imént még mosolygott, és meleg érzéseket keltett Carysban, egyszeriben a döbbenettől feszült meg. Sötétbarna szeme elkerekedett, amikor ráeszmélt, hogy ő bent van.

Carys félig-meddig elmosolyodott. „Jones úr. Arra számított, hogy az apámat találja itt, ugye?”

A férfi elengedte a kilincset, levette puha, háromcsücskű kalapját, és gyűrögetni kezdte a karimáját. Lesütötte a szemét, így Carys megcsodálhatta sűrű szempilláit, amelyek most, hogy vizesek voltak, még hosszabbnak tűntek. „Ezt még meg kell szokni. Később is visszajöhetek, ha be akarja fejezni a számolást.”

A számok. Az apja így nevezte mindig, amikor még ő állt a vállalkozás élén. David Talbot minden este „beírta a számokat”, és közben rendre jól fel is hergelte magát. Az elmúlt két évben Carys minden héten az apja oldalán dolgozott, tanulta az üzletet. Aztán amikor az apja kiment az irodából, hogy megnézze a lovakat, ő rendbe tette a számokat, hogy azok az igazat mutassák. Mostanában még Young Davidet, a kisöccsét is próbálta bevezetni a számok világába. A fiút azonban alig érdekelte a dolog.

Sőt Young David, ahogy mindenki hívta, éppen odakint állt az ablakpárkány mellett, és a kis üvegtáblákon át integetett neki, a kezében valami olyasmivel, ami hagymának látszott.

„A számok bent vannak, Rhys, és minden rendben a világon.” Carysba újra átjárta a fájdalom, amiért az apja szavait használta. Meg azért is, mert a világon egyáltalán nem volt minden rendben, csak épp nem sok értelme lett volna ezt bárkinek elmondani. Legalábbis addig nem, amíg ki nem találja, mit kezdjen azzal, hogy a dolgok ennyire félresiklottak.

Visszaintett az öccsének, és befelé tessékelte a melegbe, ahelyett hogy odakint ácsorogjon, sáros tenyerében egy halom zöldséggel.

Amikor David végül bejött, Carys arra számított, hogy majd neki mutogatja a zsákmányát – és már el is képzelte, milyen fejmosást ad majd érte –, ám a fiú inkább a könnyebb prédát szemelte ki.

„Nézze csak ezeket a nárciszhagymákat, Jones úr! Nem csodálatosak? És mind az enyém!”

„Majdnem akkorák, mint a fejed” – felelte Rhys, kedvesen. „Mire valók, fiacskám?”

„Arra, hogy megnőjenek. Tavasszal magasak és zöldek lesznek, nagy sárga bóbitákkal. Olyan szépek. Már csak kés kell hozzá!”

Carys ezt már túl sokáig hagyta. „A jó késeimet nem fogod az ostoba kertészkedésedre használni, Young David.”

A fiú szeme olyan gyorsan telt meg könnyel, hogy Carys majdnem elvesztette a türelmét. Lassan lélegezve emlékeztette magát, hogy Young David is elvesztette az apját, és valószínűleg csak próbálta valahogy átvészelni a napot valamivel, ami lefoglalja. A lassú lélegzetvétel csillapította a haragját, és igyekezett a fiú szemszögéből nézni a dolgot.

„Ha most hazamegy, használhat egy kést, de csak felügyelet mellett. Kérem, ne a legjobb konyhakésemet használja.”

Rhys közbelépett. „Van egy kis zsebkés nálam, efféle apróságokra.” Előhalászta a kabátzsebéből, és felmutatta.

„Megmosom, és megélezem. Nem, várjon csak, előbb megélezem, aztán megmosom.” Olyan lelkes volt, hogy a könnyei is hamar felszáradtak. „Azért kell a kés, hogy félbe tudjam vágni a hagymákat, így kétszer annyi virágom lesz.”

A fiú hozzá is látott a bemutatóhoz, Carys bosszúságára és Rhys szemlátomást őszinte érdeklődésére. Mire gondosan kettévágta, úgy nézett ki, akár egy félbevágott hagyma. A kés ellenben valami sűrű nyálkás anyagtól csillogott. Undorító volt nézni!

Az ifjú David előhúzott a zsebéből egy összegyűrt zsebkendőt, letörölte vele a ragacsos nedvet a pengéről, visszahajtotta a pengét a nyelébe, majd vidáman visszaadta Rhysnek. „Azt hiszem, jó alaposan meg kellene mosnia, mielőtt újra használja ezt a kést, főleg ha gyümölcsöt szeletelne vele vagy ilyesmit. A nárcisz nedve mérgező. Sőt, az olvasmányaim szerint a virág minden része, a szára meg a hagymája is megbetegíti az embert, ha megeszi.”