AZ ACKROYD-GYILKOSSÁG

részlet

Translation entitled „Az Ackroyd-gyilkosság”

© 1974, Agatha Christie Limited

All rights reserved

Agatha Christie:
The Murder of Roger Ackroyd

© 1926, Agatha Christie Limited

All rights reserved

Agatha Christie®, Poirot® and the Agatha Christie Signature® are registered trademarks of Agatha Christie Limited in the UK and elsewhere

All rights reserved

www.agathachristie.com

Fordította Szilágyi Tibor

Borítóterv Tillai Tamás

Hungarian translation © Szilágyi Tibor jogutóda, 2017

Magyar kiadás © Helikon Kiadó,
Budapest, 2017, 2023, 2025

Minden jog fenntartva

Punkie-nak,
aki szereti a klasszikus detektívregényeket,
amelyekben van gyilkosság,
van halottkémi tárgyalás,
és mindenki gyanús!

1. fejezet Doktor Sheppard reggelije

Mrs. Ferrars szeptember 16-áról 17-ére virradó éjjel halt meg, egy csütörtöki napon. Pénteken, 17-én reggel nyolckor küldtek értem. Már semmit sem lehetett csinálni. Órák óta halott volt.

Néhány perccel kilenc után értem haza. Wertheim-kulcsommal kinyitottam a bejárati ajtót, aztán néhány pillanatig szándékosan húztam az időt az előszobában, miközben felakasztottam a holmimat. Ugyanis bölcs elővigyázatossággal kalapot és könnyű felöltőt vettem fel ezen a csípős, kora őszi reggelen. Őszintén szólva igencsak izgatott voltam, és aggódtam. Nem akarok úgy tenni, mintha abban a pillanatban előre láttam volna az elkövetkező néhány hét eseményeit. Hangsúlyozom, erről szó sincs. De ösztönöm azt súgta, hogy mozgalmas időknek nézünk elébe.

Balról, az ebédlőből teáscsészék csörgése hallatszott, no meg Caroline nővérem kurta, száraz köhécselése.

– Te vagy az, James? – szólt ki.

Felesleges kérdés, hiszen ki más lehetne? Őszintén szólva, néhány perces késlekedésemnek pontosan Caroline nővérem volt az oka. Mr. Kipling szerint a mongúzcsaládnak az a jelmondata, hogy „Eridj, és nézz utána!”. Ha Caroline valaha címert választana magának, én minden bizonnyal a mongúzt ajánlanám neki címerállatnak. A jelmondat első részét akár el is hagyhatjuk. Caroline mindennek utána tud nézni, és ehhez ki se kell tennie a lábát hazulról. Nem tudom, hogyan csinálja, de így van. Az a gyanúm, hogy „felderítő hadtestét” a cselédek meg a kereskedők alkotják. Amikor kilép a házból, már nem gyűjti az információit, hanem terjeszti. Mert ehhez is félelmetesen ért.

Tulajdonképpen ez utóbb említett tulajdonsága okozta gyötrő határozatlanságomat. Bármit mondok is most Caroline-nak Mrs. Ferrars elhunytáról, az másfél órán belül az egész falu közkincse lesz. Orvosi hivatásomnál fogva természetesen diszkrécióra kell törekednem. Ezért szoktam rá, hogy minden lehetséges információt állandóan eltitkoljak a nővérem elől. Rendszerint úgyis rájön, de nekem megvan az erkölcsi elégtételem, tudom, hogy engem azért semmi módon nem lehet okolni.

Mrs. Ferrars férje egy jó éve halt meg, és Caroline, a legcsekélyebb alap nélkül, állandóan azt állítja, hogy a felesége megmérgezte.

Gúnyosan mosolyog mindig azonos válaszomon, miszerint Mr. Ferrars akut gyomorhurutban halt meg, amiben nem kis része volt a szeszes italok rendszeres és túlzásba vitt élvezetének. Elismerem, a gyomorhurut és az arzénmérgezés tünetei közt van némi hasonlóság, de Caroline egészen más indokokra alapozza vádjait.

– Csak rá kell nézni arra a nőre – szokta mondani.

Mrs. Ferrars, bár nem volt már fiatalka, igazán csinos asszony volt. Bár nagyon egyszerű ruhákat hordott, ezek mindig jól álltak neki, no de rengeteg nő vásárolja Párizsban a ruháit, s ettől még nem kell feltétlenül megmérgeznie a férjét.

Habozva álldogáltam az előszobában, mindez végigfutott az agyamon, amikor Caroline hangja újból s ezúttal élesebben harsant fel.

– Mi a csudát csinálsz ott kinn, James? Miért nem jössz be reggelizni?

– Máris megyek, drágám – mondtam sietve. – Fölakasztottam a felöltőmet.

– Ennyi idő alatt már fél tucat felöltőt is fölakaszthattál volna.

Teljesen igaza volt.

Bementem az ebédlőbe, Caroline arcára leheltem a szokásos puszit, aztán nekiültem a tojásnak meg az angolszalonnának. Az angolszalonna meglehetősen hideg volt.

– Elég korán kihívtak – jegyezte meg Caroline.

– Igen – mondtam. – A King’s Paddockba, Mrs. Ferrarshoz.

– Tudom – felelte a nővérem.

– Honnan tudod?

– Annie mondta.

Annie a szobalányunk. Kedves lány, de javíthatatlan fecsegő.

Kis szünet következett. Tovább ettem a tojást meg az angolszalonnát. Nővéremnek hosszú és vékony orra van, most kissé remegett a hegye, mint mindig, amikor valami érdekli vagy izgatja.

– Nos? – kérdezte követelően.

– Csúnya ügy. Semmit se lehetett tenni. Biztosan álmában halt meg.

– Tudom – felelte megint csak a nővérem. Ezúttal már bosszankodtam.

– Nem tudhatod – vágtam oda neki. – Magam sem tudtam, amíg oda nem mentem, és még egy léleknek se szóltam róla. Ha ez az Annie tudja, akkor a távolba lát.

– Nem Annie mondta, hanem a tejes. Ő Ferrarsék szakácsnőjétől hallotta.

Amint mondtam, Caroline-nak nincs rá szüksége, hogy az információiért kimenjen a házból. Otthon ül, helybe jönnek hozzá a hírek.

Nővérem folytatta:

– Miben halt meg? Szívgyöngeség?

– Ezt nem mondta neked a tejesember? – érdeklődtem szarkasztikusan.

A szarkazmus lepereg Caroline-ról. Komolyan veszi, és ennek megfelelően válaszol.

– Nem tudta – magyarázta.

Caroline végül is előbb vagy utóbb óhatatlanul megtudja. Akkor meg akár én is megmondhatom neki.

– Veronál-túladagolásban halt meg. Az utóbbi időben álmatlanság ellen szedte. Biztosan túl sokat vett be.

– Szamárság – vágta rá tüstént Caroline. – Szándékosan vette be. Nekem ugyan ne mondd!

Furcsa dolog ez: titokban hiszünk valamiben, de nem akarjuk beismerni, aztán, amikor valaki más kimondja, akkor dühödten tagadjuk. Tüstént méltatlankodni kezdtem.

– Na tessék, ez vagy te, már megint – mondtam. – Elkap a fantáziád, aztán se füle, se farka. Mi a csudáért akart volna Mrs. Ferrars öngyilkos lenni? Özvegy volt, még elég fiatal, nagyon gazdag, egészséges, más dolga se volt, mint élvezni az életet. Képtelenség.

– Egyáltalán nem. Még neked is észre kellett venned, mennyire megváltozott az utóbbi időben. Az utolsó fél évben tört ki rajta. Határozottan úgy nézett ki, mint akin lidércnyomás ül. És épp az előbb ismerted be, hogy nem tudott aludni.

– Mi a diagnózisod? – kérdeztem hűvösen. – Gondolom, valami szerencsétlen szerelem.

Nővérem a fejét rázta.

– Bűnbánat – mondta kéjesen.

– Bűnbánat?

– Igen. Sose akartad nekem elhinni, pedig megmondtam neked, hogy megmérgezte a férjét. Most még inkább meg vagyok győződve róla, mint valaha.

– Nem hinném, hogy túlságosan logikus vagy – tiltakoztam. – Ha egy nő képes gyilkosságot elkövetni, akkor biztosan ahhoz is elég hidegvérű, hogy élvezze tettének gyümölcseit, afféle gyöngeelméjű szentimentalizmus nélkül, mint a bűnbánat.

Caroline a fejét rázta.

– Valószínűleg vannak ilyen nők is… de Mrs. Ferrars nem tartozott közéjük. Az a nő egy idegroncs volt. Ellenállhatatlan indulat hajtotta, hogy megszabaduljon a férjétől, mert képtelen volt bármiféle szenvedést elviselni, márpedig nem kétséges, hogy egy olyan ember feleségének, mint Ashley Ferrars, sokat kellett szenvednie…

Bólintottam.

– És azóta egyfolytában kísérti, amit tett. Nem tehetek róla, nagyon sajnálom őt.

Nem hinném, hogy Caroline valaha is sajnálta volna Mrs. Ferrarst, amíg élt. Most, amikor eltávozott egy olyan országba, ahol (feltehetőleg) nem hordhatja többé a párizsi ruháit, Caroline kész átadni magát a szánalom és a megértés szelídebb érzelmeinek.

Határozottan megmondtam neki, hogy egész elképzelése ostobaság. Annál is határozottabb voltam, mivel titokban, legalábbis egyes részleteiben, egyetértettem azzal, amit mondott. De az teljesen helytelen, hogy Caroline egyszerűen, holmi ihletett találgatással, rájöjjön az igazságra. Az ilyesmit nem vagyok hajlandó előmozdítani. Körbe fogja járni a falut, szellőztetni fogja a nézeteit, és mindenki azt hiszi majd, hogy az általam szolgáltatott orvosi adatok alapján teszi. Nehéz az élet.

– Szamárság – mondta Caroline, válaszul a kifogásaimra. – Majd meglátod. Tízet egy ellen, hogy hagyott egy levelet, amiben mindent bevall.

– Nem hagyott semmiféle levelet – mondtam élesen. Nem jöttem rá ugyanis, hogy ez a beismerés hová fog juttatni.

– Aha! – mondta Caroline. – Szóval kérdezősködtél erről, igaz? Én azt hiszem, James, hogy te a szíved mélyén ugyanazt gondolod, amit én. Drága, vén szélhámos vagy.

– Az öngyilkosság lehetőségét mindig figyelembe kell venni – mondtam meggyőzően.

– Lesz halottkémi tárgyalás?

– Lehetséges. Attól függ. Ha én ki tudom jelenteni, hogy mélységesen meg vagyok győződve róla, hogy véletlenül vett be többet, talán elmarad a halottkémi tárgyalás.

– És mélységesen meg vagy győződve róla? – kérdezte ravaszul a nővérem.

Nem válaszoltam, csak fölkeltem az asztaltól.

2. fejezet Ki kicsoda King’s Abbotban

Mielőtt tovább mesélném, mit mondtam Caroline-nak, és mit mondott Caroline nekem, talán nem ártana, ha némi fogalmat adnék arról, amit a mi kis helyi világunknak nevezhetnénk. A falunk, King’s Abbot, azt hiszem, nagyjából pont olyan, mint minden más falu. Nagyvárosunk, Cranchester kilenc mérföldnyire van. Van egy nagy vasútállomásunk, egy kis postahivatalunk és két, egymással versengő vegyeskereskedésünk. Az épkézláb férfiak általában fiatalon itthagyják a falut, de férjezetlen hölgyekben és nyugalomba vonult katonatisztekben bővelkedünk. Passzióinkat és szórakozásainkat egyetlen szóban lehet összefoglalni: pletyka.

King’s Abbotban mindössze két valamirevaló ház van. Az egyik a King’s Paddock, néhai férje ezt hagyta Mrs. Ferrarsra. A másiknak, a Fernly Parknak Roger Ackroyd a tulajdonosa. Ackroyd mindig érdekelt, ez az ember annyira vidéki földesúr volt, amennyire egy igazi vidéki földesúr nem is lehet. Engem azokra a vörös képű sportemberekre emlékeztet, akik annak idején mindig megjelentek a régimódi zenés bohózatok elején, a falusi lombokat ábrázoló díszletek között, és rendszerint egy dalt is elénekeltek arról, hogy fölmennek Londonba. Mostanában, hogy jöttek ezek a revük, a vidéki földesúr kiment a divatból a zenés színházakban.

Természetesen Ackroyd nem valódi vidéki földesúr. Mérhetetlenül gazdag, gyára van, vasúti kocsikerekeket gyárt (azt hiszem). Közel ötvenéves, kerek arcú, szívélyes ember, kitűnő viszonyban van a lelkésszel, bőkezűen adakozik az egyházközség különféle alapjainak (bár azt beszélik, hogy személyes kiadásait illetően rendkívül fukar), nagy pártfogója a krikettmérkőzéseknek, az Ifjúsági Klubnak és a Rokkant Katonák Otthonának. Szóval: ő békés kis falucskánk, King’s Abbot lelke.

No mármost, amikor Roger Ackroyd huszonegy éves kölyök volt, beleszeretett egy nála öt-hat évvel idősebb gyönyörű nőbe, és elvette feleségül. Az asszonyt Patonnek hívták, özvegyasszony volt, egy gyerekkel. Házasságuk története rövid volt és kínos. Kereken kimondva: az asszonyról kiderült, hogy alkoholista. Négyévi házasság után sikerült is halálra innia magát.

Az ezután következő években Ackroyd semmi hajlamot nem mutatott rá, hogy másodszor is házassági kalandba bocsátkozzék. Feleségének első házasságából származó gyereke még csak hétéves volt, amikor az anyja meghalt. Most huszonöt éves. Ackroyd mindig saját fiának tekintette, és ennek megfelelően nevelte, de vad kamasz volt, és állandóan csak bajt és izgalmat okozott a mostohaapjának. Ennek ellenére mi itt, King’s Abbotban mindnyájan nagyon szeretjük Ralph Patont. Azért is, mert olyan jóképű.

Mint már mondtam, itt, a faluban mindig készen állunk egy kis pletykára. Első pillanattól fogva mindenki észrevette, hogy Ackroyd és Mrs. Ferrars milyen pompásan kijönnek egymással. A férj halála után bizalmas viszonyuk még feltűnőbb lett. Örökké együtt látták őket, és azt rebesgették, hogy a gyászév leteltével Mrs. Ferrarsból Mrs. Ackroyd lesz. Sőt úgy éreztük, a dolog bizonyos mértékig helyes is. Roger Ackroyd felesége közismerten az italba halt bele. Ashley Ferrars már sok-sok éve iszákos volt a halála előtt. Igazán méltányos, hogy az alkoholizmusnak ez a két áldozata kárpótolja egymást mindazért, amit korábbi házastársától elszenvedett.

Ferrarsék alig több mint egy éve költöztek ide, de Ackroydot már sok-sok év óta a pletyka fényköre vette körül. Az alatt az idő alatt, amíg Ralph Paton férfivá serdült, a házvezetőnők egész sora uralkodott az Ackroyd-házban, és Caroline meg a kebelbarátnői mindegyiket sorra gyanúba vették. Nem túlzok nagyon, ha azt mondom, hogy tizenöt éven át az egész falu bizakodva várta, mikor veszi már el Ackroyd valamelyik házvezetőnőjét. A legutolsó, egy Miss Russell nevű, rettenthetetlen hölgy öt éve uralkodik minden alkotmányos válság nélkül, kétszer annyi ideje, mint bármelyik elődje. A közvélemény szerint Ackroyd aligha menekült volna meg, ha fel nem bukkan Mrs. Ferrars. No meg – van még egy tényező –, ha váratlanul meg nem érkezik Kanadából özvegy sógornője a lányával. Mrs. Cecil Ackroyd, Ackroyd semmirekellő öccsének özvegye, beköltözött a Fernly Parkba, és Caroline szerint sikerült a megfelelő helyére tennie Miss Russellt.

Nem tudom, mit jelent pontosan a „megfelelő hely” – hűvös és kellemetlen helynek hangzik –, de azt tudom, hogy Miss Russell összeszorított ajakkal és (nem tudom másként nevezni) savanyú mosollyal jár-kel a világban, és mindenfelé kijelenti, hogy a legmélyebb rokonszenvet érzi „szegény Mrs. Ackroyd iránt, aki a sógora jótékonyságára szorul. A könyörületesség kenyere olyan keserű kenyér, nem? Én igen szerencsétlen lennék, ha nem tudnék dolgozni és megkeresni a kenyeremet.”

Nem tudom, Mrs. Cecil Ackroydnak mi volt a véleménye a Ferrars-ügyről, amikor terítékre került. Számára nyilvánvalóan az volt az előnyös, ha Ackroyd nőtlen marad. Mindig nagyon kedves – hogy ne mondjam: túláradóan bűbájos – volt Mrs. Ferrarshoz, ha találkoztak. Caroline azt mondja, ez semmit sem bizonyít.

Hát ilyesmik foglalkoztattak minket az utóbbi néhány évben King’s Abbotban. Minden lehetséges nézőpontból megvitattuk Ackroydot és ügyeit. Mrs. Ferrars a dolgok eme rendjében kitűnően beilleszkedett a helyére.

Most a kaleidoszkóp átrendeződött. A nászajándékok körüli szelíd disputák közül a tragédia kellős közepébe pottyantunk.

Ezeket és különféle egyéb ügyeket forgatva a fejemben, gépiesen végigjártam a betegeimet. Különösebben érdekes esettel nem kellett foglalkoznom, ami talán nem is volt baj, hiszen gondolataim újra meg újra visszatértek Mrs. Ferrars halálának rejtélyéhez. Önkezével vetett volna véget az életének? Ha ezt tette, biztosan hagyott hátra valami üzenetet, megírta volna, hogy mire készül. Tapasztalataim szerint, ha a nők elszánják magukat az öngyilkosságra, rendszerint fel akarják tárni a végzetes tetthez vezető lelkiállapotukat. Vágynak a reflektorfényre.

Mikor láttam utoljára? Több mint egy hete. Akkor teljesen normálisnak látszott, figyelembe véve – hát, szóval, mindent figyelembe véve.

Aztán hirtelen eszembe jutott, hogy még tegnap is láttam, bár nem beszéltem vele. Ralph Patonnel sétált, és nagyon meg voltam lepve, mert nem is sejtettem, hogy a fiatalúr King’s Abbotban van. Sőt, azt gondoltam, hogy végleg összeveszett a mostohaapjával. Már majd’ hat hónapja a színét sem láttuk. Elsétáltak mellettem, egymás mellett mentek, összedugták a fejüket, és az asszony nagyon komolyan magyarázott valamit.

Azt hiszem, nyugodtan állíthatom: ez volt az a pillanat, amikor először átfutott rajtam a rossz érzés. Egyelőre semmi kézzelfogható – csak valami homályos előérzet: itt valami történni fog. Ez a Ralph Paton és Mrs. Ferrars közötti tête-à-tête1 kellemetlenül érintett.

Még mindig ezen gondolkodtam, amikor egyszer csak Roger Ackroyddal találtam magam szembe.

– Sheppard! – kiáltott fel. – Pontosan magát akartam előkeríteni. Iszonyú ez a dolog!

– Tehát hallotta?

Bólintott. Láttam, milyen súlyosan érinti a csapás. Nagy, vörös orcája beesett, csak romja volt szokásos vidám, egészséges önmagának.

– Iszonyú, és maga nem is tud mindent – mondta halkan. – Ide figyeljen, Sheppard, beszélnem kell magával. Vissza tudna most jönni velem?

– Aligha. Még három páciensemet kell megnéznem, és délre haza kell érnem, hogy ellássam a járóbetegeimet.

– Akkor ma délután… nem, még jobb lenne este, vacsorára. Fél nyolcra? Megfelel magának?

– Igen, azt meg tudom oldani. Mi baj? Ralphfal van valami?

Magam se tudtam, miért mondtam ezt – talán csak azért, mert Ralphfal már olyan gyakran volt baj.

Ackroyd olyan üres tekintettel meredt rám, mintha alig értené, amit mondok. Kezdtem rájönni, hogy tényleg valami nagyon nagy bajnak kell lennie valahol. Soha nem láttam még ilyen feldúltnak.

– Ralphfal? – mondta bizonytalanul. – Ó, nem, nem Ralphfal. Ralph Londonban van… A fene! Itt jön az a vén Miss Gannett. Nem akarom, hogy faggatni kezdjen erről az iszonyú ügyről. Viszlát este, Sheppard. Fél nyolckor.

Bólintottam, ő meg elsietett, otthagyott tűnődéseim közt. Ralph Londonban van? De hiszen tegnap délután King’s Abbotban volt. Biztos visszament a városba. Tegnap este vagy ma korán reggel? De amit Ackroyd mondott, nem így lehetett érteni: úgy beszélt, mintha Ralph hónapok óta nem járt volna erre.

Nem volt időm tovább töprengeni a dolgon. Miss Gannett máris a nyakamon volt, információra szomjasan. Miss Gannettben megvan Caroline nővérem minden jellemvonása, kivéve azt a tévedhetetlen biztonságot, amellyel Caroline következtet, s amely bizonyos nagyszerűséget kölcsönöz nővérem hadműveleteinek. Miss Gannett kifulladt, lihegett, és teli volt kérdésekkel.

– Hát nem szomorú? Szegény, drága Mrs. Ferrars! Sokan azt mondják, hogy évek óta megrögzött gyógyszermániákus volt. Micsoda gonoszság ilyeneket mondani! És mégis, az a legrosszabb, hogy ezekben a vad híresztelésekben rendszerint van egy szemernyi igazság. Nem zörög a haraszt, ha a szél nem fújja! Azt is beszélik, hogy Mr. Ackroyd rájött, és felbontotta az eljegyzést, mert el voltak jegyezve. – Neki, Miss Gannettnek, határozott bizonyítéka van erre. Természetesen nekem mindent tudnom kell róla, az orvosok mindig mindent tudnak, de sose mondják el.

És eközben rám szegezi éles cipőgombszemét, hogy lássa, hogyan reagálok ezekre az elképzelésekre. Szerencsére Caroline-nal való hosszú kapcsolatom során megtanultam megőrizni szenvtelen arckifejezésemet, és szép készletet gyűjtöttem apró, semmitmondó megjegyzésekből.

Ez alkalommal gratuláltam Miss Gannettnek, amiért nem csatlakozott a rosszindulatú pletykához. Úgy véltem, ez elég szép kis ellentámadás. Nehéz helyzetbe hoztam, és mielőtt összeszedhette volna magát, már ott is hagytam.

Elgondolkodva mentem haza, ahol jó pár beteg ült már a várószobában.

Az utolsótól is elbúcsúztam, legalábbis úgy gondoltam, és éppen azon meditáltam, hogy ne töltsek-e néhány percet a kertben ebéd előtt, amikor észrevettem, hogy még egy páciens vár rám. Kissé meglepetten néztem, a hölgy pedig felállt, és elindult felém.

Nem tudom, miért voltam annyira meglepve. Hacsak azért nem, mert Miss Russellben van valami öntöttvasszerű, valami, amit a test betegségei nem kezdhetnek ki.

Ackroyd házvezetőnője magas nő, csinos, de félelmetes külsejű: szigorú a szeme, és szorosan összecsukja az ajkát. Úgy érzem, ha én második szobalány vagy konyhalány lennék, tüstént hordanám az irhámat, valahányszor meghallom, hogy közeledik.

– Jó napot, doktor Sheppard – mondta Miss Russell. – Nagyon lekötelezne, ha megnézné a térdemet.

Megnéztem, de őszintén szólva nem lettem sokkal okosabb utána. Miss Russell bizonytalan fájdalmakról szóló beszámolója annyira nem volt meggyőző, hogy egy csekélyebb jellemszilárdságú nőnél füllentésre gyanakodtam volna. Egy pillanatra átfutott az agyamon, hogy Miss Russell esetleg szántszándékkal találta ki ezt a betegséget a térdében, hogy megszondázzon engem Mrs. Ferrars halálával kapcsolatban, de hamarosan beláttam, hogy ebben mindenesetre tévedtem. Röviden említette ugyan a tragédiát, de semmi többet. Viszont, a jelek szerint, kétségkívül szívesen elüldögélt és elcsevegett volna még egy kicsit.

– Hát, nagyon köszönöm magának ezt az üveg kenőcsöt, doktor – mondta végül. – Nem mintha hinnék benne, hogy valamit is használni fog.

Ezt én se hittem, de kötelességszerűen tiltakoztam. Végül is ártani nem árthat, és az embernek ki kell állnia mesterségének rekvizitumai mellett.

– Nem hiszek én semmiféle gyógyszerben – mondta Miss Russell, tekintetével becsmérlően végigseperve különféle palackjaim hadseregén. – A gyógyszerek sokat ártanak. Nézze csak meg a kokainistákat.

– Hát, ami azt illeti…

– Nagyon elterjedt az előkelő társaságban.

Biztos vagyok benne, hogy Miss Russell sokkal többet tud az előkelő társaságról, mint én. Nem is próbáltam vitatkozni vele.

– Csak egyet mondjon meg nekem, doktor – mondta Miss Russell. – Tegyük fel, hogy az ember rászokott a kábítószerre, és a rabszolgájává vált. Meg lehet ezt gyógyítani?

Az ilyesféle kérdésre nem lehet csak úgy hirtelenjében válaszolni. Kiselőadást rögtönöztem neki a témáról, nagy figyelemmel végig is hallgatta. Még mindig élt bennem a gyanú, hogy Mrs. Ferrarsról akar információt szerezni.

– No mármost, például a veronál… – folytattam.

De furcsa módon, a jelek szerint, a veronál nem érdekelte. Ehelyett témát változtatott, és megkérdezte tőlem, igaz-e, hogy vannak bizonyos mérgek, amelyek oly ritkák, hogy nem lehet őket kimutatni.

– Aha! – mondtam. – Maga detektívregényeket olvas.

Ezt el is ismerte.

– A detektívregényeknek az a lényege – mondtam –, hogy az embernek legyen valami ritka mérge, lehetőleg Dél-Amerikából, amelyről még soha senki nem hallott… egy eldugott, vad törzs mérgezi vele a nyílhegyeit. A halál azonnal beáll, és a nyugati tudomány képtelen a mérget kimutatni. Ilyesmire gondol?

– Igen. Igazán létezik ilyesmi?

Sajnálkozva ráztam meg a fejemet.

– Attól tartok, nem. Persze ott van a curare.

Sok mindent meséltem neki a curaréról, de úgy látszott, megint lanyhul az érdeklődése. Megkérdezte, van-e belőle a méregszekrényemben, és amikor mondtam, hogy nincs, azt hiszem, vesztettem valamit a megbecsüléséből.

Azt mondta, most már vissza kell mennie, és amikor kikísértem a rendelő ajtaján, éppen megszólalt az ebédre hívó gong.

Soha nem sejtettem volna, hogy Miss Russell szereti a detektívregényeket. De nem kis gyönyörűség elképzelni, amint kilép házvezetőnői szobájából, hogy megdorgáljon egy csínytevő szobalányt, aztán visszatér, és kényelmesen elhelyezkedve tovább olvassa A hetedik halál rejtélyét vagy valami hasonló remekművet.

Tartalom

1. Doktor Sheppard reggelije

2. Ki kicsoda King’s Abbotban

3. Az úri tökök kertésze

4. Vacsora Fernlyben

5. Gyilkosság

6. A tuniszi tőr

7. Kiderül szomszédom foglalkozása

8. Raglan felügyelő bizakodik

9. Az aranyhalas tó

10. A szobalány

11. Poirot látogatóba megy

12. Kerekasztal

13. A lúdtoll

14. Mrs. Ackroyd

15. Geoffrey Raymond

16. Madzsongozunk

17. Parker

18. Charles Kent

19. Flora Ackroyd

20. Miss Russell

21. Az újsághír

22. Ursula története

23. Poirot kis összejövetele

24. Ralph Paton története

25. A teljes igazság

26. És csak az igazság

27. Az utolsó szó jogán

Nyaraló gyilkosok

Temetni veszélyes

Hercules munkái

Az ABC-gyilkosságok

Az Ackroyd-gyilkosság

Halál a Níluson

Gyilkosság az Orient expresszen

Bűbájos gyilkosok

Macska a galambok között

A titokzatos Kék Vonat

Találkozás a halállal

A karácsonyi puding

A kutya se látta

Öt kismalac

Gyilkosság Mezopotámiában

A titokzatos stylesi eset

Lord Edgware meghal

Az Álmok Háza

Zátonyok közt

Ház a sziklán

A Nagy Négyes

Mrs. McGinty meghalt

Cipruskoporsó

Halloween és a halál

Függöny

Gyilkosság a diákszállóban

Gyilkosság a golfpályán

Halál a felhők között

Hétvégi gyilkosság

Nyílt kártyákkal

Tragédia három felvonásban

A fogorvos széke

Gyilkosvadászat

A titokzatos ellenfél

Cinkostársak

N vagy M

Balhüvelykem bizsereg

Gyilkosság a paplakban

A kristálytükör meghasadt

Szunnyadó gyilkosság

A Bertram Szálló

Egy marék rozs

Paddington 16:50

Rejtély az Antillákon

Holttest a könyvtárszobában

Gyilkosság meghirdetve

Nem zörög a haraszt

Nemezis

Nem csalás, nem ámítás

A barna ruhás férfi

Mert többen nincsenek

Miért nem szóltak Evansnak?

Parker Pyne esetei

Pókháló

Örök éj

A vád tanúja

Az alibi

A ferde ház

És eljő a halál

A sittafordi rejtély

Eljöttek Bagdadba

Gyöngyöző cián

Frankfurti utas

Három vak egér és más történetek

Mr. Quin

A pollensai probléma

Chimneys titka

A Hét Számlap rejtélye

Gyilkolni könnyű

Éjféltájt

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Zelei Dávid

A szöveget gondozta Zsámbokiné Siklósi Ágnes

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

ISBN 978 963 620 711 3

www.helikon.hu

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Jost – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Roboto – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn – SIL Open Font License