Gagyi Ágnes

A válság politikái

Új kelet-közép-európai
mozgalmak globális

perspektívában

Napvilág Kiadó

Tartalom

Előszó

I. Mozgalomkutatás Kelet-Közép-Európában?

A „mozgalomkutatás” mint diszciplína időbeli és térbeli korlátai

Új mozgalmak anyagi követelésekkel: a mozgalomkutatási hagyomány kortárs átalakulása

„Civil társadalom” és „a demokratikus kapitalizmus hanyatlása”: a kortárs kelet-közép-európai mozgalmak leírásának két domináns koncepciója

Összefoglalás

II. Társadalmi mozgalmak a világrendszer-elemzés perspektívájában

Egy példa a társadalmi mozgalmak globális megközelítésére: tőkemozgások és ipari munkásmozgalmak

Rendszerellenes mozgalmak

Tanulságok a kortárs mozgalmi hullám értelmezésére

1. A korábbi mozgalmi minták aktualizációjának korlátai

2. A mozgalmak és mozgalmi szövetségek pozícióinak partikularitása

3. „Osztálytudat”: a rendszerpozíció és mozgalmi program kapcsolata, és az elemzés erre vonatkozó tétjei

Összefoglalás

III. Mit értünk válságon? A második világháború utáni globális hegemóniaciklus hanyatlása

Összefoglalás

IV. Külső rendszer-integráció mint belső szervezőerő: „az elmaradottság politikái” és középosztálybeli mobilizációk Kelet-Közép-Európában

„Középosztály” és „demokrácia” a globális centrumpozíciókon kívül

A „középosztály” fogalma mint a globális hierarchiák terében folyó küzdelmekbe beágyazott koncepció

Középosztály és középosztályi politika Kelet-Közép-Európában

Középosztálybeli politikák mint „az elmaradottság politikái”

Összefoglalás

V. Válság, rendszerváltás, mozgalom: mobilizációs ciklusok romániai és magyarországi konstellációinak összehasonlítása

A késő szocializmus integrációs konstellációi Magyarországon és Romániában

Integrációs konstellációk és társadalmi mozgalmak: néhány kapcsolódási pont

1. Magyarországi környezetvédő mozgalmak és romániai munkásmobilizációk a késő szocializmus éveiben

2. Középosztálybeli mobilizációk és értelmiségi ideológiák eltérő konstellációi 2008 után

Összefoglalás

VI. A régiós középosztálybeli mobilizációk hosszú távú jellemzői a kortárs új baloldali kezdeményezésekben

A külső rendszer-integráció mint a politikai tapasztalat belső szervezőereje: baloldali politika mint személyes tapasztalat

Új szakmaiság és új társadalmi kapcsolatok: mozgalmi gyakorlatok az ideológiai vitákon túl

Új pártkezdeményezések: politikai képviselet korlátozott térben

Összefoglalás

VII. Összegzés: kortárs kelet-közép-európai mobilizációk a hosszú távú világgazdasági és geopolitikai integráció kontextusában

HIVATKOZÁSOK

Impresszum

Előszó

A 2008-as gazdasági válság óta eltelt időszakban világszerte új politikai mobilizációknak vagyunk tanúi. Európában ez az új mozgalmi hullám leginkább megszorításellenes mozgalmak képében jelentkezett. Kelet-Közép-Európában az új mobilizációk politikai témái elsősorban a rendszerváltáshoz fűzött remények szertefoszlásához, illetve a globális válságfolyamatokon belül jelentkező új geopolitikai konfliktusok régiós vonatkozásaihoz kapcsolódtak. Az itt következő gondolatmenet arra tesz kísérletet, hogy a régión belüli mobilizációkat és azok politikai követeléseit a tágabb kortárs mozgalmi hullámot létrehívó globális válság viszonyai között elhelyezze. Ez a kísérlet a budapesti Helyzet Műhellyel közös tágabb kutatói együttműködés részeként született, amely a jelenlegi kelet-közép-európai és magyarországi folyamatokat a régió hosszú távú világgazdasági és geopolitikai integrációjának kontextusában igyekszik értelmezni.

A könyv első fejezete kifejezetten a mozgalomkutatás eszközeivel foglalkozik. A mozgalomkutatás eszközeinek áttekintését azért végzi el a könyv, mert az alapvetően nyugati példákra épülő mozgalomkutatási hagyomány átvétele gyakran megnehezíti a régiós mozgalmak értelmezését: a fejezet ilyen pontokra világít rá. A második és harmadik fejezet e nehézség feloldására egy, a világrendszer-kutatás hagyományán alapuló értelmezési keretet javasol, amely az adott mozgalmak és azok szűkebb környezete közti kapcsolatot azokhoz a folyamatokhoz viszonyítja, amelyekbe a kapitalista felhalmozás világgazdasági ciklusain belül a helyi politikai, társadalmi és gazdasági viszonyok beágyazódnak. A negyedik fejezet a kelet-közép-európai politika, és azon belül a régió középosztálybeli mobilizációinak történeti ciklusai kapcsán emel ki néhány olyan jellemzőt, amelyek e tágabb beágyazottság viszonyai felől nézve segíthetik a kortárs mobilizációk értelmezését. Az ötödik fejezet a késő szocializmus és a 2008 utáni időszak magyarországi és romániai mobilizációit összehasonlítva mutat rá arra, hogy az egyes mozgalmak feltételei és következményei miképp ágyazódnak a második világháború utáni világgazdasági ciklus ’70-es évekkel induló hanyatlásán belül eltérő utakat bejáró integrációs konstellációkba. Az utolsó fejezet a kortárs mobilizációs cikluson belül jelentkező új baloldali kezdeményezések pozícióját elemzi e két ország esetében, rámutatva egyrészt a politikai tájékozódásnak a helyi kontextusokból fakadó eltéréseire, másrészt az új baloldali vitáknak a középosztálybeli mobilizációk hosszú távú régiós mintázataira jellemző tulajdonságaira.

A könyv tudományos kutatásra támaszkodik, érvelését azonban nem csak a tudományos érvelés kritériumai formálták. Egyrészt a könyv hátteréül szolgáló kutatás maga is a könyvben elemzett folyamatok részeként született. Kérdésfelvetését a tranzitológia szemléletéből kiábrándult, a rendszerváltás ígéreteinek válságára a globális válság szempontjából reflektáló újabb kelet-közép-európai értelmiségi generáció helyzete és aktív tájékozódása inspirálta. E generáció tagjaként, a 2000-es évek során a globalizációkritikus mozgalom kelet-közép-európai hullámának résztvevőjeként sokat tanultam nemcsak a mozgalom tágabb, nemzetközi kontextusáról, de arról is, hogyan (nem) illeszkednek a nemzetközi mozgalmi kommunikációban domináns elméletek és gyakorlati repertoárok a kelet-közép-európai mozgalmi csoportok helyi környezetéhez. Ennek az illeszkedési problémának a tágabb összefüggéseiről és gyakorlati következményeiről külön kutatást végeztem, amelynek eredményeit a Pécsi Tudományegyetemen 2010-ben megvédett doktori disszertációmban foglaltam össze (Gagyi 2011, 2013). A kérdés, hogy hogyan viszonyul a régió posztszocialista fejlődése a globális kapitalizmus folyamataihoz, közös problémaként merült fel a 2000-es évek végére megjelenő értelmiségi csoportok számára, amelyek a régió társadalmi és politikai folyamatait a kapitalizmus történeti fejlődésének baloldali kritikái felől próbálták értelmezni. Saját tájékozódásomat azok a viták is formálták, amelyek a régió saját pozíciójának és a rendszerváltás történetének az értelmezésében a hasonló szempontú korábbi kutatásokat összekapcsolták ezeknek az újonnan megjelenő régiós kezdeményezéseknek a saját érdeklődésével. E viták legtöbb szereplőjéhez hasonlóan a kutatás motivációja nálam is a politikai cselekvés lehetőségeinek kereséséhez kapcsolódott. Magyarországon a globalizációkritikus civil hálózat átalakulása után az LMP és a 4K! történetét követtem közelről, a 4K! korai történetében szervezőként is részt vettem. A Helyzet Műhely tagjaként olyan kutatási együttműködésekben dolgoztam, amelyek a kelet-közép-európai és magyarországi kortárs átalakulásokat a régió hosszú távú világgazdasági és geopolitikai beágyazottságának dinamikái felől vizsgálják. A Helyzet Műhely tagjaival és régiós kollégákkal folytatott közös munka, illetve a 2014–2017 közti tanulmányútjaim során folytatott párbeszédek egyszerre láttak el a globális politika kortárs átalakulásáról folyó nemzetközi társadalomtudományos és mozgalmi viták szempontjaival, illetve a régió politikai dinamikáira vonatkozó szempontokkal. A könyv szemlélete tehát a globális válság kontextusában, a válság politikai körülményeire reflektáló régiós és nemzetközi együttműködések során alakult ki. Saját elemzésével az ebben a környezetben folyó vitákhoz szól hozzá; kutatási kérdései és motivációi ebben a helyzetben gyökereznek.

Másfelől az, hogy a könyv milyen összefüggéseket emel ki az új mozgalmakkal kapcsolatban, nem kizárólag tudományos kritériumokból következik. Magyarországon az új mozgalmakkal kapcsolatos vitának nincs egy egységes tere; ezzel kapcsolatos döntésből fakad, hogy a könyv érvelésének túlnyomó része a mozgalmak társadalmi környezetének értelmezésére vonatkozó szempontok egybegyűjtéséről szól, s ilyen értelemben inkább a vita teréhez, mintsem az empirikus kutatás tárgyáról folyó vitákhoz jelent hozzájárulást. A könyv kérdésfelvetésének saját beágyazottságából fakadó döntés eredménye, hogy a könyv érvelése kifejezetten az új baloldali mozgalmi hullám értelmezéséhez és az azon belül folyó vitákhoz kíván hozzájárulni. Az elemzés szempontjából e döntés egyik leginkább önkényes következménye, hogy a könyv a 2008 utáni középosztálybeli mozgalmak közül a baloldali csoportokra tér ki külön, a mozgalmak hosszú távú hullámaival kapcsolatban pedig a szociális követelésekkel bíró mozgalmakra fókuszál, így nem elemzi a jobboldali mozgalmakat, amelyek Magyarországon és Romániában is a középosztálybeli mozgalmak domináns formájának számítanak. A jobboldali mozgalmaknak a könyvben elővezetett szempontok szerinti értelmezése más, hasonló megközelítéssel dolgozó kutatásokkal (pl. Szombati 2018) együttműködve, elvégzendő feladat marad. Végül, az ezekhez a vitákhoz való hozzászólás perspektívájával kapcsolatos döntés eredménye, hogy a könyv kifejezetten a hosszú távú globális integráció perspektívájából következő szempontokat emeli ki, és nem törekszik az adott mozgalmi mezők monografikus leírására. Mivel a kézirat 2017-ben készült, a könyv nem tér ki érdemben a 2018-as politikai eseményekre és az ezekkel kapcsolatos mozgalmi reakciókra sem.

A könyv hátterében álló kutatás tágabb kontextusát a kelet-közép-európai folyamatokat a hosszú távú világgazdasági és geopolitikai beágyazottság felől értelmezni kívánó régiós kezdeményezések közti párbeszéd, a mozgalomkutatásban az új mozgalmi hullám globális vonatkozásairól szóló diszkusszió, az európai válságfolyamatok kritikai politikai gazdaságtani elemzései, illetve a baloldali mozgalmi kezdeményezéseken belül folyó régiós és nemzetközi viták adják. A magyarországi előzmények szempontjából a könyv sokban támaszkodik Böröcz József, Melegh Attila, Szalai Erzsébet, Szelényi Iván, illetve az Eszmélet körének munkásságára, és részét képezi a Helyzet Műhely munkájának.

A könyvben összefoglalt kutatáshoz nyújtott támogatásért köszönettel tartozom a CEEPUS, Fulbright, DoRa, OSA Visegrád és New Europe College ösztöndíjprogramjainak, amelyek az egyes résztémák vizsgálatát segítették. A kutatás különböző fázisaihoz nyújtott segítségükért köszönet illeti Johanna Bockmant, Böröcz Józsefet, Mariya Ivanchevát, Melegh Attilát, Pulay Gergőt, Szalai Erzsébetet, Szelényi Ivánt és a Helyzet Műhely tagjait. Külön köszönöm Czirfusz Mártonnak, Gerőcs Tamásnak, Jelinek Csabának, Katona Noéminek, Kovai Cecíliának, Kovai Melindának, Meszmann Tibornak, Nagy Kristófnak, Pinkasz Andrásnak, Pósfai Zsuzsannának és Szarvas Mártonnak, hogy kommentárjaikkal a könyv szerkesztését segítették.

I. Mozgalomkutatás
Kelet-Közép-Európában?[1]

A társadalomtudományokat klasszikusan úgy szokták megkülönböztetni a természettudományoktól, hogy előbbiek esetében a kutatás is azokban a viszonyrendszerekben születik, mint amelyekről szól. Így az objektivitás igényét mindig a szubjektív pozíció, érdek és szándék árnyalja, a kutatók által megtermelt tudás pedig mindig egyúttal ugyanannak a társadalmi világnak a részeként kezd működni, mint amelyben a kutatást végzik. A mozgalmak kutatása kiemelten ilyen terület. A mozgalom olyan társadalmi jelenség, amely a közös társadalmi világ átalakítását célozza, és kutatói ehhez a szándékhoz viszonyulva kimondott vagy kimondatlan módon a saját preferenciáikat, szándékaikat, a mozgalom céljaira vonatkozó értékelésüket és hozzájárulásukat is belefogalmazzák a mozgalmakról adott értelmezésekbe. A mozgalmak értelmezése része annak a sokrétű társadalomtörténeti folyamatnak, amely a különböző társadalmi csoportok közti történeti küzdelmek és szövetségek (valamint a tudástermelés területén ezzel járó intézményépítések és intézményrombolások) során a „releváns”, „izgalmas” és „helyes” kutatási kérdéseket és módszereket kialakítják, majd kérdőre vonják, átalakítják, vagy egyszerűen csak hagyják a feledés homályába veszni, miközben új „releváns” területeket fedeznek föl.

A társadalomtudományokon belül a mozgalmak kutatására szakosodott megközelítések tehát nem objektív eszközök a mozgalmak megértéséhez, hanem olyan feltételezéseket és értelmezési eszközöket tartalmaznak, amelyeket magukat is a saját keletkezésük körülményeihez és a beléjük kódolt politikai és történeti tájékozódáshoz képest érdemes megérteni. Kelet-közép-európai mozgalmakról beszélve az értelmezés eszközeinek ez a fajta kontextualizálása azért is fontos, mert sok más társadalomtudományi ághoz hasonlóan a jelenleg nemzetközileg fősodornak számító mozgalomkutatás is elsősorban nyugat-európai és észak-amerikai példákon alapul, feltételezései ottani társadalomtörténeti jellegzetességekre épülnek, s így kelet-közép-európai alkalmazásuk felveti azt a kérdést, mennyire alkalmasak ezek az eszközök az itteni folyamatok megértésére. Ez a fejezet a mozgalomkutatás mint diszciplína kelet-közép-európai alkalmazásának problémáiról szól, különös tekintettel arra a két elképzelésre, amelyek a kelet-közép-európai mozgalmakra nézve a rendszerváltás után és a mai mobilizációk során a legnagyobb szerepet kapták: a civil társadalom fogalmára és arra az elképzelésre, hogy a kortárs mozgalmi hullámot a „demokratikus kapitalizmus” hanyatlása okozza.

A „mozgalomkutatás” mint diszciplína időbeli és térbeli korlátai

A modern nyugati társadalomtudományokban a mozgalomkutatás viszonylag fiatal ágnak számít. Míg a politikai mozgalmak témája kezdettől jelen van a nyugati társadalomtudományok fejlődésében, a mozgalomkutatás mint külön diszciplína az 1960-as évektől intézményesült észak-amerikai és nyugat-európai egyetemeken. Ez a szűkebb diszciplína nem fogja át a mozgalmak vizsgálatának tágabb társadalomkutatási hagyományát, hanem egy saját, szűkebb kánonnal bír, amely részben tekint ki korábbi, esetleg más aldiszciplínákban elvégzett kutatásokra. Laurence Cox és Cristina Flesher Fominaya (2013: 7) a mozgalomkutatás „eredetmítoszának” nevezi azt a történetet, amelyet e szűkebb diszciplínának és az azon belül elfogadott és figyelembe veendő tudásoknak az összegzéseként el szokás mondani. Ez a narratíva a következőket mondja. A mozgalomkutatás a 60-as években született észak-amerikai egyetemeken, amikor a kollektív viselkedés és „tömegtársadalom” elméleteit (pl. Smelser 1962) felváltotta a mozgalmak társadalomtudományos megközelítése. A tömeghisztéria vagy tömeghipnózis fogalmai helyett a mozgalmakat elkezdték a társadalmi szereplők sokrétű érdekérvényesítő cselekvéseként leírni, és aszerint vizsgálni, hogy ezek az erőfeszítések hogyan illeszkednek a tágabb társadalmi környezet feltételei közé. Ez a fordulat a mozgalmak megközelítésében egybeesett azzal, hogy az 1968-as mozgalmi hullám nyomán olyan új fiatal kutatók kerültek be az egyetemekre, akik maguk is közel álltak ezekhez a mozgalmakhoz. Ők irracionális tömegreakciók helyett úgy tekintettek a mozgalmakra, mint a demokratikus politika racionális és szervezett elemeire, amelyeket érdemes társadalomtudományos eszközökkel kutatni (Goodwin, Jasper és Polletta, 2001).

A diszciplína fejlődésének lépcsőit hagyományosan a következőképpen ábrázolják. A mozgalmak mint racionális társadalmi cselekvés kutatásához az első jelentős hozzájárulás McCarthy és Zald (1977) elmélete volt. Ahelyett, hogy a mozgalmakat adott csoportok sérelmeinek direkt következményeiként írták volna le, Zaldék arra hívták fel a figyelmet, hogy ugyanabból a sérelemből nem minden esetben következik mozgalom, így a mozgalomkutatásnak arra kell figyelnie, hogyan és milyen feltételek között épülnek ki mozgalmak – vagyis a mozgalomképződés folyamatára magára. Elméletüket az erőforrás-mobilizáció elméletének hívták, mivel arra fókuszáltak, milyen külső és belső erőforrásokat kombinálnak adott szereplők egy mozgalom kialakulása során. Később a mozgalomképződés folyamatának kutatásához az erőforrás-mobilizáción túl más kutatók további aspektusokat adtak hozzá. A politikai lehetőségstruktúra és politikai folyamat fogalmai azt vizsgálták, hogyan mozog egy mozgalom adott politikai feltételek között a saját története során (Eisinger 1973, McAdam, McCarthy és Zald 1996). David Snow és munkatársai olyan eszközöket dolgoztak ki, amelyekkel a kulturális-szimbolikus elemek használatát lehet leírni a mozgalomképződés során (pl. hogyan „hidalja át” egy mozgalom a különböző pozíciókkal és érdekekkel rendelkező tagjai közti különbségeket olyan fogalmi „keretekkel”, amelyek mindegyik pozícióra értelmezhetők). Ugyanez a megközelítés hangsúlyozta, hogy a kulturális jelentések, értékek, identitások olyan erőforrások, amelyek nem feltétlenül „kívülről” származnak, hanem a mozgalmak maguk is létrehoznak ilyeneket, s működésükben a saját maguk létrehozta jelentések, értékek és identitások erejére támaszkodhatnak (Snow et al. 1986). A mozgalomképződés folyamatára fókuszáló mozgalomkutatási paradigma egyik összefoglaló művében McAdam, Tarrow és Tilly (2001) ezeket a különböző aspektusokat „a küzdelem dinamikái” fogalommal fogták össze. „A küzdelem dinamikái” a mozgalomképződés sajátosságaira utal, amit a mozgalomkutatás a fenti szempontok szerint vizsgál különböző környezetekben.

A fenti, elsősorban észak-amerikai kutatásokra koncentráló mozgalomkutatás-történethez a mozgalomkutatás „eredetmítosza” hagyományosan hozzáteszi az „új társadalmi mozgalmak” európai elméleteit. 1968 után Európában is újfajta figyelemmel fordultak a mozgalmi hullám által megérintett kutatók a mozgalmak jelensége felé. A Frank Parkin (1968), Alain Touraine (1981), Ernesto Laclau és Chantal Mouffe (1985) nevével fémjelezhető új mozgalomkutatási irányzat egyik fő állítása az volt, hogy az 1968-as és azt követő mozgalmi hullámok különböznek a korábbi, történeti munkásmozgalomtól, mivel anyagi követelések helyett kulturális és identitásbeli értékek alapján szerveződnek. A „régi” munkásmozgalmaktól ily módon megkülönböztetett „új társadalmi mozgalmak” elméletei a nyugat-európai társadalmak második világháborút követő átalakulásáról szóló tágabb szociológiai elméletekhez kapcsolódtak. Ezek szerint a második világháború utáni gazdasági fellendülés, a jóléti szolgáltatások kiterjesztése és a középosztály ennek megfelelő megerősödése alapvető átalakulást hozott a társadalmi és kulturális normákban, az anyagi szükségletektől a kulturális-szimbolikus értékek felé. Ezt az átalakulást Ronald Inglehart (1981) a „posztmaterializmus” fogalmával foglalta össze.

Az „új társadalmi mozgalmak” tipikus példái az identitásalapú (nőjogi, polgárjogi, emberi jogi vagy melegmozgalmak), illetve „posztmateriális” (zöld, antinukleáris, háborúellenes) mozgalmak. Sajátosságuk, hogy tagjaik nem a saját anyagi sérelmeikből fakadó ügyekért lépnek fel, hanem az elismerés szimbolikus formáiért, vagy akár olyan ügyekért, amelyek őket személyesen nem érintik. Ezen mozgalmak kapcsán a mozgalomkutatók elméleteiben előtérbe kerültek azok az elemek, amelyek a mozgalmak öngeneráló képességeivel kapcsolatosak. A kutatók által feltett kérdések iránya afelé tolódott, milyen kulturális-szimbolikus folyamatok révén határoz meg egy mozgalom magának valamilyen ügyet, és teszi azt fontossá a tagjai számára – hiszen a feltételezés az volt, hogy objektív anyagi érdekek helyett a mozgalmi ügyeket a kulturális konstrukció hívja életre. A kulturális konstrukció és a kollektív jelentés-létrehozás elméletei a mozgalomkutatáson kívül a kulturális szimbólumrendszereknek és diskurzusoknak ebben az időszakban meghatározó társadalomtudományos elméleteihez kapcsolódtak, mint például Habermas (1984) kommunikatív-cselekvés-elmélete vagy Foucault (1966) diskurzusfogalma.

Ahogy arra Hetland és Goodwin (2013) később rámutattak, a mozgalomkutatás mint diszciplína kialakulása Észak-Amerikában és Európában is a hosszabb távú, tágabb történeti és gazdasági tényezőktől való elfordulásra épült, s ezek helyett az összefüggések helyett a mozgalomképződés belső folyamatait, illetve közvetlen és rövid távú külső feltételeit tette meg a kutatás tárgyává. Abból a felismerésből kiindulva, hogy az anyagi szükségletek vagy az osztálypozíció önmagukban nem eredményeznek mozgalmat, a kutatók különválasztották a mozgalom kérdését a tágabb társadalmi-történeti folyamatoktól. A mozgalomkutatás kérdését a mozgalomképződés közvetlen sajátosságainak a kérdéseként határozták meg, s egy olyan eszközrendszert igyekeztek kidolgozni, amellyel ezek leírhatóak a különböző társadalmi kontextusokban.

A mozgalomkutatás mint diszciplína tehát létrejötte során úgy határozta meg a mozgalmakat, mint a társadalmi jelenségek egy körülhatárolt területét, amely terület tulajdonságait a mozgalomkutatás vizsgálja. E meghatározás egyrészt lehetővé tette egy új diszciplína önmeghatározását, másrészt viszont háttérbe szorította a diszciplínán belül azokat a vitákat, amelyek a mozgalmak tágabb társadalmi összefüggésekbe való beágyazottságát vizsgálják – annak ellenére, hogy a mozgalmakat e tágabb kontextus részeként tárgyaló társadalomtudományi művek egy része szerepel a diszciplína paradigmatikus hivatkozásai között (pl. Thompson 1963, Moore 1966, Tilly 2004, Tilly és Wood 2012). Amikor a mozgalomkutatás eszközeinek kelet-közép-európai alkalmazásáról gondolkodunk, a tágabb társadalmi kontextus ezen kérdései óhatatlanul újra a felszínre törnek. A mozgalomkutatás „szűkebb” területét ugyanis a mozgalomkutatás mint diszciplína kialakulása során alapvetően az észak-amerikai és nyugat-európai, második világháború utáni mozgalmak példáit körülölelő nyugati jóléti társadalmak kontextusához képest határozták meg. E társadalmi kontextusok adottságai és a rájuk vonatkozó társadalomtudományos-társadalomelméleti feltételezések kimondatlanul beépültek a „mozgalom” fogalmába és a mozgalomkutatás alapfeltételezései közé. Ha a mozgalomkutatás eszközeit egy ezektől a társadalomtörténeti kontextusoktól különböző helyzetre kívánjuk alkalmazni, nem kerülhetjük meg a kérdést, hogyan illeszkednek a mozgalomkutatás alapvető feltételezései születésük társadalmi kontextusába, és hogyan viszonyíthatóak azokhoz a társadalmi helyzetekhez, amelyeket egy másik kontextusban vizsgálni kívánunk.

A társadalmi mozgalmak egy olyan időszakban váltak a mozgalomkutatás tágabb történeti és gazdasági folyamatoktól leválasztott kutatási területévé Észak-Amerikában és Nyugat-Európában, amikor éppen ezekben – és csak ezekben – a globális régiókban a jóléti demokratikus kapitalista társadalmak kialakulása a történelem során először tette lehetővé, hogy a társadalom minden tagja részesülhessen az anyagi jólétben. Ugyanez a folyamat az észak-amerikai és nyugat-európai középosztályok korábban nem látott megnövekedésével járt – a „posztmaterialista” mozgalmak tagjai közülük kerültek ki. Ez a jóléti, középosztálybeli kontextus a globális történelem időbeli és térbeli sajátos együttállása. Ugyanebben az időszakban a globális gazdaság centrumán kívül eső régiók társadalmaira kevesebb jólét és több társadalmi konfliktus jellemző, amelyek ebben az időszakban sem nélkülözték az anyagi követeléseket. Emellett a „régi”, anyagi követelésekkel fellépő mozgalmak „eltemetése” a mozgalomkutatásban az európai mozgalmakon belül is elfedi a késő 60-as és kora 70-es évek munkásmozgalmainak történetét (Silver 2003). A 2008-as világgazdasági válság után Észak-Amerikában és Nyugat-Európában is megjelenő új mozgalmi hullám hangsúlyos anyagi követelései végképp felülírták azt az elképzelést, hogy a „régi”, materiális célokkal fellépő mozgalmak akár ezekben a régiókban is a múlté lennének.

Új mozgalmak anyagi követelésekkel: a mozgalomkutatási hagyomány kortárs átalakulása

A 2008 utáni mozgalmak hatására az észak-amerikai és nyugat-európai mozgalomkutatási hagyomány ma erős átalakuláson megy keresztül. Ugyanúgy, mint az 1968-as hullám esetében, ez az átalakulás nemcsak tartalmi, hanem a kutatók személyes érintettségével és a kutatás feltételeinek az átalakulásával is összefügg. Az elmúlt években a mozgalomkutatás erős expanziója figyelhető meg. A mozgalmakban részt vevő vagy legalábbis a mozgalmak által kritizált folyamatokban érintett kutatók érdeklődéssel és szimpátiával fordulnak a mozgalmak felé. A válságfolyamatokon belül a megszorításoktól és a bizonytalanná váló munkakörülményektől szenvedő középosztálybeli tüntetők és az akadémiai intézményekben ugyanezen hatásokkal szembesülő (főleg fiatal) kutatók körülményei és sokszor személye is gyakran egybeesik. A bizonytalan kutatói munkakörülmények és a felsőoktatási reformok elleni mozgalmak a tágabb mozgalmi spektrum részévé váltak, míg a mozgalmakkal foglalkozó kutatói fórumok magukévá tették a mozgalmak ügyét, és az aktivistákra dialógus-partnerként tekintenek (Cox és Fominaya, 2009).

Az új mozgalmi hullámnak ez a kontextusa a mozgalomkutatás tartalmi paradigmáit is átalakítja. Mivel az új mozgalmak erős anyagi követelésekkel lépnek fel, az anyagi sérelmek és anyagi követelések ügye a mozgalomkutatásban is újra a figyelem központjába kerül. Ez a váltás az empirikus leírás kérdésein túl előtérbe hozza azt az elméleti kérdést, hogy hogyan gondoljuk el a mozgalmak és gazdasági környezetük közti összefüggést. A mozgalomkutatás mai átalakulásában ez a kérdés újra a felszínre hozza a társadalomszerkezet, a globális gazdaság, a demokrácia és a kapitalizmus közti összefüggések nagy kérdéseit, amelyek hagyományosan a mozgalomkutatás szűkebb területén kívül merültek fel. E kérdések betörése a mozgalomkutatás szűkebb területére különféle új kombinációkat eredményez, amelyekben a kutatók a mozgalomkutatás klasszikus eszközrendszerét más társadalomtudományi területekről kölcsönzött elméleti és módszertani eszközökkel ötvözik. Ez a kísérletezés jelenleg heterogén képet alkot: míg a kutatók különböző társdalomelméleti és módszertani hagyományokat vonnak be a mozgalomkutatás eszköztárába, az így bevont tudáselemek nem állnak össze egy, a diszciplínában meghatározónak tekinthető új elméleti keretté arról, hogy hogyan értelmezzük a mozgalmak és társadalmi környezetük közti kapcsolatot.

A mozgalomkutatás kitágítása a társadalmi kontextus kérdései felé mindezen okok miatt egy erős önreflexiós fordulatot hozott. Míg a mozgalomkutatás „eredetmítosza” arról szól, hogyan vált a mozgalomkutatás a mozgalmakat objektív tudományos standardok szerint kutatni képes társadalomtudományi diszciplínává, az újabb vitákban a mozgalomkutatás saját alapító paradigmái újra a történeti elemzés tárgyává válnak, mint olyan tudományos eszközök, amelyek kialakulását meghatározta ugyanaz a politikai-társadalmi környezet, amelyben az általuk kutatott mozgalmak is megszülettek. Cox és Flesher Fominaya (2013) például arról írnak, hogyan fedte el a mozgalomkutatás 60-as évektől datált észak-amerikai eredettörténete azt a tágabb kontinuitást, amely Európában a mozgalomkutatást a társadalomkutatás és a kritikai elmélet korábbi hagyományaihoz köti – más szóval azt a tényt, hogy a nyugati társadalomtudományok a 19. század óta a mozgalmakat a politika, az állam és a modern társadalmi viszonyok alapvető kérdéseivel összefüggésben tárgyalják. Cox és Nilsen (2014) az erőforrás-mobilizáció és az új társadalmi mozgalmak elméleteit a nyugati kritikai gondolkodás 1968 utáni átalakulásának tágabb kontextusába ágyazzák, amikor a prágai tavasz és a szovjet megszállás hatására a nyugati baloldali gondolkodás elfordul a marxizmustól. A mozgalomkutatás önreflexív fordulatának része, hogy amikor a mozgalmak és a mozgalomkutatás tágabb történeti beágyazottságának a kérdése felmerül, akkor a kettő közti viszony is alapvető kérdéssé válik. Az elmúlt években az akadémiai és a mozgalmi tudástermelés közti viszony, illetve a különböző tudások adott történeti alkalmazásai új kutatási területté váltak a mozgalomkutatásban (Barker és Cox 2002, Cox és Nilsen 2007, Cox és Fominaya 2009, Cox 2014). A gondolkodásnak ez az iránya új intézményes formákat is kialakított. Ilyen az európai mozgalomkutatás egyik központi folyóirata, az Interface, amely kifejezetten a tudományos és a mozgalmi tudások közti közvetítés céljával működik. Maga a mozgalomkutatás ezen történeti-eszmetörténeti reflexiója is új kutatási területté válik – Cox (2017) például egy kiterjedt kutatási agendát fogalmaz meg a mozgalmakra vonatkozó tudások történeti-intézményes feltérképezésére azzal a céllal, hogy elősegítse a mozgalomkutatás történeti és politikai önreflexióját és a mozgalmi tudásokkal való párbeszéd lehetőségét.

A társadalmi kontextus problémájának előtérbe kerülése másrészt különböző kísérleteket szült arra, hogy a mozgalomkutatás saját kérdéseit a társadalmi kontextussal foglalkozó más társadalomtudományos hagyományok eszközeivel ötvözzék. Az anyagi követelések visszatérésével kapcsolatban a mozgalomkutatásban megjelentek a „kapitalizmus” mint a társadalmi környezet leírására alkalmas fogalom és elméleti keret „visszahozására” irányuló igények (Barker 2013, különösen Hetland és Goodwin 2013, Della Porta 2015). Az, hogy ezek hogyan illeszthetők a mozgalomkutatás saját kérdéseihez, máig viták tárgya és a kísérletezés terepe. A 2008 után világszerte megsokasodó mobilizációk láttán a mozgalmak és a társadalmi kontextus összefüggésével kapcsolatban egyik fő kérdésként az merült fel, hogy milyen viszonyban állnak egymással a különböző globális pozíciókban jelentkező mozgalmak, illetve az, hogy miképpen írhatjuk le tudományosan azokat a tágabb összefüggéseket, amelyek miatt újabban megsokasodtak az anyagi követelésekkel bíró mozgalmak. A mozgalomkutatók olyan eszközöket kezdtek keresni, amelyek alkalmasak lehetnek helyi és globális, politikai és gazdasági folyamatok együttes kezelésére.

Míg egyfelől az újabb kutatások alkalmazzák az új mozgalmak leírásaira az olyan korábbi mozgalomkutatási fogalmakat, mint a mozgalmi hullámok (Shihade et al. 2012, Della Porta és Mattoni 2014), mozgalmi ciklusok (Tejerina et al. 2013), mozgalmak közti kontinuitás (Juris 2012, Castaneda 2012, Polletta 2012), vagy a mozgalmi repertoárok és fogalmi keretek diffúziója (Della Porta 2012). Másfelől mindezek a fogalmak is viták és újradefiniálás tárgyává is váltak, annak a kérdésnek a szempontjából, hogy a különböző mobilizációk és közvetlen társadalmi környezetük hogyan függ össze világszerte, így például milyen értelemben alkot globális „hullámot”, „ciklust” vagy „mozgalmi családot” (Ancelovici et al. 2016). A nemzetközi politikai gazdaságtannak a „kapitalizmus változataira” irányuló kutatási keretét többen is alkalmazták erre a kérdésre, azt vizsgálva, hogyan függnek össze a helyi feltételek változatai a különböző mobilizációs dinamikákkal (Bohle és Greskovits 2012, Biekart és Fowler 2013, Beissinger és Sasse 2014). Megjelentek olyan kísérletek, amelyek a globális kapitalizmus marxista politikai gazdaságtanának fogalmait igyekeznek a globális mozgalmi hullámok dinamikáival összefüggésbe hozni (Cini et al. 2017). A mozgalmakat a globális kapitalizmus történeti dinamikáinak részeként vizsgáló kutatói hagyományok eredményei ugyancsak újra hangsúlyt kapnak a mozgalomkutatásban, annak a kérdésnek a mentén, hogy hogyan vizsgálhatunk rendszerszintű összefüggéseket különböző globális helyszíneken jelentkező mozgalmak között (pl. Smith és Wiest 2012, Silver és Karatasli 2012).

Azzal a fordulattal egy időben, amely a mozgalmak globális, hosszú távú társadalmi összefüggéseit beemelte a mozgalomkutatás kérdéskörébe, az a kérdés is felmerült, hogy a nyugati jóléti társadalmi kontextusok kutatásán alapuló fősodrú mozgalomkutatási hagyomány hogyan viszonyul olyan tudásformákhoz, amelyek más globális kontextusokban fejlődtek ki a mozgalmak megértésére – legyenek ezek akár mozgalmi, akár tudományos tudásformák. Az észak-amerikai kontextusból levont tanulságok túláltalánosítása (Cox és Fominaya 2013), a mozgalomkutatás túlnyomóan észak-amerikai és nyugat-európai intézményesítettsége miatti perspektívatorzulások (Poulson et al. 2014, Gagyi 2015a), illetve a fejlett országok ezen intézményes túlsúlya mögött álló globális egyenlőtlenségek (Hayes 2014) a mozgalomkutatás belső vitáinak témájává váltak. Ezekből a szempontokból nézve külön kérdéssé vált, hogyan viszonyulnak a globális gazdaság és társadalomtudományos tudástermelés centrumain kívüli, posztkoloniális és posztszocialista térségekben megszülető tudások a mozgalomkutatás nyugati eredetű hagyományaihoz (Cox, Nilssen és Pleyers 2017).

Ahogy azt Hayes (2014) vagy MacSheoin (2016) is hangsúlyozzák, az, hogy mi számít elfogadott tudásnak vagy releváns kérdésfelvetésnek a mozgalomkutatás intézményesített formáiban, történeti kontextusok szerint változik, a globális történelem tágabb dinamikáival együtt. Ebből a szempontból a mozgalomkutatásra mint egy mozgó eszközrendszerre kell tekintenünk, amely sosem tartalmazza a „teljes”, a történeti eseményektől és tétektől független megértés feltételeit, hanem maga is egy szituált eszközrendszer, amely éppen amiatt változik, mert az adott történeti beágyazottságnak megfelelő megismerési célok és érdekek szerint a kutatási eszközrendszer relevanciája is átalakul. A mozgalomkutatás más tudásformákhoz való viszonya, amely jelenleg látványos átalakuláson megy át, ugyancsak a történeti beágyazottság változásaival együtt alakul. Ahelyett, hogy a mozgalomkutatás horizontja hirtelen kiterjedne a tágabb társadalmi kontextus „teljes” területére, a jelenlegi átalakulás során is inkább arra számíthatunk, hogy a megismerési szempontok és érdekek változásával újabb érintkezési pontok jönnek létre, míg mások elsorvadnak vagy létre sem jönnek. Azok a kérdések tehát, amelyek a mozgalomkutatás és tágabb társadalomkutatás, mozgalomkutatás és mozgalmi tudások, illetve nyugati mozgalomkutatási hagyomány és a posztkoloniális vagy posztszocialista környezetekben kifejlődő tudások közti érintkezéssel kapcsolatban ma éppen a mozgalomkutatás homlokterébe kerülnek, hosszabb távon vizsgálva történetileg alakuló kérdések, amelyek felmerülése ugyanazon tágabb történeti folyamatokhoz kötött, mint amelyek az Akadémia és a mozgalmak, vagy a globális centrum és a globális perifériák közti viszonyokat szabályozzák. Ha a mozgalomkutatás mai kérdéseit ebből a tágabb perspektívából vizsgáljuk, azt látjuk, hogy a mozgalomkutatás szűkebb területén ma újszerű erővel felmerülő kérdések más történeti időpontokban és más társadalomtudományos vagy mozgalmi hagyományokban erősen jelen voltak, s inkább a mozgalomkutatás szűkebb területével való érintkezés az, ami történetileg változott.

Hogyha a társadalmi mozgalmakat a kapitalista világgazdaság tágabb összefüggéseihez viszonyító megközelítéseket keresünk, olyan gondolkodási hagyományokat találunk, amelyeknek ugyancsak megvan a maguk globális története. A 20. század első évtizedeiben a kommunista forradalmárok az imperializmus elméletével azt igyekeztek megragadni, hogyan függ össze a kapitalista világgazdaság válsága a gyarmatbirodalmak terjeszkedésével, és ez a környezet mit jelent a kommunista mozgalom esélyei szempontjából (Luxemburg [1913] 1951, Lenin [1917] 1963). Trockij egyenlőtlenfejlődés-fogalma ([1930] 2010) arra az egyszerre elméleti és gyakorlati kérdésre született válaszként, hogy a kommunista mozgalom szempontjából hogyan érdemes az egyazon kapitalista világgazdaságon belül eltérő gazdasági és társadalomszervezési formákat értelmezni. Az ötvenes és hatvanas évek gyarmati felszabadító mozgalmai, majd a gyarmati rendszer felszámolása után fennmaradó gazdasági függés és szimbolikus alárendeltség ugyancsak olyan viszonyai a globális történelemnek, amelyekkel kapcsolatban erős elméleti és gyakorlati megközelítéseket dolgoztak ki értelmiségiek és mozgalmárok (Fanon 1963, Chakrabarty 2009, Grosfoguel 2011). A különböző termelési módok „artikulációjával”, egymásba illeszkedésével foglalkozó kutatási hagyomány (Rey 1973), a kapitalista világgazdaságon belüli függő fejlődés elméletei (Frank 1979), a világrendszer-elemzés (Wallerstein 1986), a globális antropológia (Wolf 1982), a gramsciánus nemzetközi politikai gazdaságtan (Cox 1983), vagy a globális társadalomtörténet (Van der Linden 2007) mind olyan elméleti-módszertani megközelítések, amelyek a társadalmi mozgalmakat (is) a kapitalista világgazdaságon belül integrált globális társadalmi folyamatok részeként elemzik. Mindezek a kutatási hagyományok sajátos módon ágyazódnak a társadalmi, intellektuális és intézményi küzdelmek történetébe, s perspektívájuk, kutatási kérdéseik ebből a beágyazottságból következnek.

Ha azt kérdezzük, hogy a különböző mozgalmak társadalmi környezetei közti összefüggésekről szóló kutatási hagyományokat hogyan alkalmazhatjuk különböző régiókra, így például a klasszikus mozgalomkutatás eredeti észak-amerikai és nyugat-európai kontextusától eltérő posztkoloniális és posztszocialista kontextusokra, ez a kérdés magában foglalja azt a problémát, hogy adott „helyek”, országok vagy régiók társadalmi viszonyait, s ezek egymással való összefüggését hogyan képzeljük el. Például hogyha a kérdést úgy tesszük fel, miben különböznek a posztkoloniális vagy posztszocialista társadalmakban kialakuló mozgalmak az észak-amerikai vagy nyugat-európai mozgalmaktól, akkor a mozgalmak társadalmi hátterével kapcsolatban egy olyan elképzelésre építünk, amely a társadalmi összefüggéseket egy-egy régió „társadalmán” belül helyezi el, amelyeket a globális történelem adott időszakában játszott szerepük szerint nevez el (koloniális és szocialista). Vannak olyan társadalomkutatási hagyományok, amelyek ezzel az elképzeléssel dolgoznak – így például a posztkolonializmus vagy a szocializmus és posztszocializmus kutatása. Ugyanakkor ez a megközelítés láthatatlanná tesz olyan összefüggéseket, amelyek más perspektívákból viszont láthatóvá válnak: ilyenek a globális világgazdaságnak régiókon és politikai rendszereken átívelő hatásai, vagy a különböző régiók közötti mozgalmi kapcsolatok, globális szövetségek és konfliktusok története.

Hogy a társadalomkutatás adott intézményes formái éppen mit tesznek láthatóvá, és mit takarnak el a különböző helyi kontextusok közti összefüggések közül, maga is történetileg alakul, együtt azokkal a valós küzdelmekkel, amelyek többek közt a társadalomkutatás feltételeit és érdeklődési körét is alakítják. A kapitalizmusnak mint globális rendszernek a megértése felé irányuló erős érdeklődés az 1968-at követő időszakban, majd az érdeklődés átfordulása az 1990-es években a globalizáció jelensége felé, amit a pénzpiacokhoz és információs hálózatokhoz kötődő, alapvetően új jelenségként gondoltak el, s amelyhez képest a globális perifériák esetében immár nem az alárendeltség és függés, hanem a „másság” kérdése vált érdekessé: olyan váltásai a tudományos érdeklődésnek, amelyek átható intézményi, gazdasági és politikai átrendeződésekhez kötődnek világszerte. A globális pozíciókat összekötő tudásformák globális történelembe ágyazott létrejöttének másik példája a szocialista blokkon belül a harmadik világgal foglalkozó intézményrendszer kiépülése (pl. Mark 2015), a szocialista országok azon erőfeszítésének részeként, hogy a nyugati kapitalista országok irányába való eladósodásukat a harmadik világgal való kereskedelem révén kompenzálják. Egy másik jellegzetes példa a hidegháború tudástermelő intézményrendszere, és ennek hatása arra, hogy a régión belül megfigyelhető társadalmi folyamatokat a politikailag meghatározott „szocializmus” és „posztszocializmus” fogalmi keretében gondoljuk el, elszeparálva őket azoktól a globális folyamatoktól, amelyeknek mind ez idő alatt részei voltak (e megközelítés kritikájához lásd pl. Böröcz 1992, Chari és Verdery 2009, Lampland 2016). Hasonló viták folynak annak a gesztusnak a politikája (és politikatörténete) körül is, hogy a volt gyarmatok társadalmi életét „posztkoloniálisként” határozzuk meg, és ezzel továbbra is a nyugati beavatkozást tegyük meg e társadalmi folyamatok releváns vonatkoztatási pontjának (Mignolo 1993), illetve a „posztgyarmati” címke révén a gazdasági-politikai alárendelés aktuális folyamataitól eltekintsünk, inkább a gyarmati örökség kulturális aspektusaira terelve a figyelmet (Chibber 2014, Roy 2016).

Ebben a könyvben a mozgalmak elgondolásának e történetileg változó eszközrendszerei közül a világrendszer-elemzés hagyományát követem. Ez a hagyomány a kapitalista világgazdaság működésével és az azon belüli különböző társadalomszerveződési módok összefüggéseivel foglalkozó tágabb hagyományhoz kapcsolódik, s maga is e hagyományok egy speciális történeti kereszteződési pontján jött létre. A szocializmus létező formáiból való kiábrándulás, a gyarmati felszabadító mozgalmak és az 1968-as mozgalmak hatására az akadémiai pozícióiban megerősödő – vagy más megközelítésben: azokba visszaszoruló – baloldali gondolkodás a hetvenes években a világgazdaság egyenlőtlen fejlődésének egy globális megközelítése felé fordult. Ez a megközelítés egyszerre épített a kapitalizmus elemzésének korábbi marxista hagyományaira, a gyarmati berendezkedéseket kritizáló antikolonialista irodalomra és a függő fejlődés latin-amerikai teoretikusaira. Az, hogy ez a megközelítés a kapitalista világgazdaság teljes spektrumára célzott elemzési eszközrendszert kívánt kialakítani, ahhoz a politikai meggyőződéshez kapcsolódott, hogy a kapitalizmus által kitermelt feszültségek és egyenlőtlenségek elleni mozgalmak csak a teljes rendszer figyelembevételével s a teljes rendszer megváltoztatásával lehetnek sikeresek. A következő évtizedek során ennek a politikai meggyőződésnek a reális alkalmazását célzó remények visszaszorultak, nemzetközi politikai-mozgalmi szövetségei (elsősorban: a harmadik világ országainak szövetsége a globális egyenlőtlenségeket felszámoló Új Nemzetközi Gazdasági Rend kiépítésére) az 1970-es évekhez képest meggyengültek, és a világrendszer-elemzés Akadémián belüli státusa az 1990-es évek kulturális fordulatához képest háttérbe szorult. Ugyanakkor a globális társadalmi, gazdasági és politikai folyamatok világrendszer-szemléletű elemzései tovább folytak, és egy kiterjedt kutatási hagyományt alakítottak ki. Wallerstein iskolaalapító műveinek megjelenése után (Wallerstein 1979, 1980, 1986) olyan kutatók munkái, mint Andre Gunder Frank, Samir Amin, Giovanni Arrighi, Terence Hopkins, Beverly Silver és mások, kiterjesztették és elmélyítették a világrendszer-elemzés keretét, míg a kapitalizmus és a nemzetközi kapcsolatok elemzésének más iskoláival folytatott viták (pl. Brenner 1977, Laclau 1971) alapvetően járultak hozzá e megközelítés továbbfejlődéséhez és más kutatási ágakkal való összekapcsolódásához. A 70-es évek óta kifejlődő olyan társadalomkutatási irányok, mint a globális értékláncok kutatása (Gereffi és Korzeniewitz 1994, Gereffi et al. 2005), a gramsciánus nemzetközi politikai gazdaságtan (Cox 1983, Gill 1993), a transznacionális osztályok kutatása a nemzetközi politikai gazdaságtanban (Van der Pijl 2002), az eurocentrikus társadalomelemzési módszerek posztkoloniális és dekoloniális kritikái (Chakrabarty 2009, Mignolo 2011), vagy a társadalomszerveződés különböző léptékeivel és egyenlőtlen fejlődésével foglalkozó kritikai földrajz (Taylor 1981, Brenner 1999, Swyngedouw 1997, Smith 2010), valamint a helyi társadalmak átalakulásait a globális kapitalista világgazdaság dinamikájával együtt vizsgáló globális antropológia (Wolf 1982, Burawoy 2009, Kalb és Tak 2005) egyaránt építenek a világrendszer-elemzés belátásaira.

Mint minden más kutatási irányzaté, a világrendszer-elemzés alkalmazása is a történeti beágyazottság függvényében változott. Kelet-közép-Európában klasszikusan a nyugat-európai fejlődéstől való „elmaradottság” kérdése volt az, amellyel kapcsolatban egyes kutatási hagyományok a világrendszer-elemzés elemeit alkalmazták (pl. Chirot 1976). Míg olyan kutatók, mint Henri H. Stahl, a kapitalista világrendszer történeti fejlődésébe való integráció folyamatait elsősorban a helyi társadalomszerkezet megértése szempontjából tartották fontosnak (Stahl 1969), mások, így például a magyar történetírás hagyományának a Pach Zsigmond Pál (1968), Niederhauser Emil (2001), Katus László (1967), Berend T. Iván és Ránki György (1974, 1979) által képviselt vonulata a világrendszer-elemzés egyenlőtlen fejlődésére vonatkozó belátásait elsősorban a kelet-közép-európai országok felzárkózási ambíciói szempontjából vették figyelembe. A különféle alkalmazások politikai tétjei saját kontextusuknak megfelelően gyakran eltértek a világrendszer-elemzés kialakulásának eredeti politikai tétjeitől. E változások eszmetörténetével s azok politikai-intézményes kontextusával újabb kutatások foglalkoznak (pl. Gildea et al. 2011).

Magyarországon az utóbbi harminc év során az Eszmélet folyóirat köre folyamatosan alkalmazta a világrendszer-elemzés perspektíváját a szocializmus, rendszerváltás és posztszocializmus folyamatainak elemzésében (pl. Szentes 1988, Krausz 1991, 1996, 2015, Szalai 1994, Artner 2006, Farkas 2013). Melegh Attilának a Kelet–Nyugat lejtő hierarchikus konstrukciójára (2006), illetve a nemzetközi migrációnak a globális hierarchiákat követő mintázataira vonatkozó kutatásai (Thornton et al. 2012) ugyancsak ezzel a megközelítéssel dolgoznak. Böröcz József (1992, 2000, 2006, 2009, 2017, 2018, Böröcz és Sarkar 2017) a rendszerváltás, a posztszocialista felzárkózási erőfeszítések és az európai integráció folyamatait a globális gazdasági, politikai és szimbolikus hierarchiák viszonyában elemezte, s ebből a perspektívából a rendszerváltás és felzárkózás fősodrú narratíváinak olyan alapvető kritikai fogalmait dolgozta ki, mint a kelet-közép-európai országok szocializmusának keleti és nyugati kettős függősége, az államszocialista rendszerek világgazdasági integrációját jellemző tulajdonvákuum fogalma, a rendszerváltó elitek ideológiájának és informális kapcsolathálóinak működése, a globális hatalmi hierarchiák morális-szimbolikus vetületeinek alkalmazása az európai csatlakozási folyamat során, illetve az európai integráció hosszú távú, globális értelmezése, amely a gyarmatosítást és az európai integrációt egyaránt a világgazdasági súly növelésére irányuló projektekként értelmezi. A Helyzet Műhely tagjai ugyancsak a világrendszer-elemzés eszközeivel vizsgálták a rendszerváltás előtti és utáni évtizedek világgazdasági integrációját (Éber et al. 2014, Gerőcs és Pinkasz 2017a, Gerőcs és Pinkasz 2017b), vagy a dzsentrifikáció, város-vidék és a térbeli egyenlőtlenségek kapcsolatát (Czirfusz et al. 2015, Jelinek 2017, Vigvári 2016, Vigvári és Gerőcs 2017, Pósfai 2018).

A kelet-közép-európai rendszerváltások és posztszocialista fejlődés kutatásában a világrendszer-elemzés egyes elemeit ugyancsak felhasználták a kapitalizmus változataival foglalkozó politikai gazdaságtani iskola szerzői (Bohle és Greskovits 2012, Nölke és Vliegenthart 2008, Drahokoupil 2008, Scheiring és Boda 2011, Shields 2014, Scheiring 2016), és a városfejlődés és egyenlőtlen térbeli fejlődés kutatói (Bodnár 2001, Smith és Timár 2010, Czirfusz 2011, Jelinek et al. 2013, Czirfusz et al. 2015). A régiós társadalomfejlődésnek a szocializmus vs. nyugati típusú fejlődés oppozíciójából kilépő, globális megközelítésére tettek kísérletet azok az antropológiai kutatások is, amelyek a munka kvantifikációjának a 20. századon átívelő történetét (Lampland 1995, 2016), a hulladékkezelés globális folyamatokba illeszkedő helyi politikáit (Gille 2007), a gyári munka átalakulását (Burawoy és Lukács 1992), vagy a globalizáció társadalmi következményeire adott jobboldali válaszokat kutatták (Halmai és Kalb 2011), illetve a posztszocializmus fogalmának globális kiterjesztésére tettek kísérletet (Chari és Verdery 2009).

Ma, amikor a helyi és a globális folyamatok viszonya újra központi kérdéssé válik a globális válság és a világszerte jelentkező különböző politikai mobilzációk értelmezésére törekvő kutatásokban, a világrendszer-elemzés hagyománya és kortárs eszközrendszere újra több figyelmet kap (pl. Silver és Karatasli 2015). Hogy e figyelem milyen politikai kontextusokkal fonódik össze, vagy hogy a jelenlegi válság nyomán mobilizálódó mozgalmak politikai céljaik tekintetében újra összekapcsolódnak-e a világrendszer-elemzésnek a kapitalista világgazdaság rendszerszintű elemzésére kialakított eszközeivel, egyelőre kérdés. Az azonban látszik, hogy amikor a világgazdasági válság és az azt kísérő társadalmi-politikai átalakulások a helyi és a globális folyamatok kapcsolatát újra a figyelem homlokterébe hozzák, ez a hagyomány erőforrásként szolgálhat a felmerülő kérdések megválaszolásához. A kortárs kelet-közép-európai mozgalmak megértésében e hagyomány eszközei különösen hasznosak lehetnek abból a szempontból, hogy segítenek kezelni az észak-amerikai és nyugat-európai társadalomtörténeti kontextusok alapján univerzalizált mozgalomkutatási eszközrendszer és a kelet-közép-európai kontextusok közti viszonyt azáltal, hogy e különböző régiós kontextusokat ugyanazon tágabb globális folyamatok részeként vizsgálják.

Mielőtt a következő fejezetben rátérnénk néhány olyan szempont bemutatására, amelyek lehetővé teszik, hogy a kelet-közép-európai mozgalmakat egy közös globális történelem részeként, és nem csak a helyi vagy nyugati fejlődéshez viszonyított folyamatok szempontjából értelmezzük, foglalkoznunk kell a mozgalomkutatást kelet-közép-európai alkalmazása szempontjából leginkább meghatározó két koncepcióval: a „civil társadalom” fogalmával, illetve azzal a gondolattal, hogy a kortárs mobilizációs hullám a „demokratikus kapitalizmus” hanyatlásának köszönhető.

„Civil társadalom” és „a demokratikus kapitalizmus hanyatlása”: a kortárs kelet-közép-európai mozgalmak leírásának két domináns koncepciója[2]

A „civil társadalom” a késő szocializmus éveiben a kelet-európai disszidensek és a nyugati értelmiségiek és aktivisták párbeszédében a társadalmi önszerveződés egy speciális jelentéssel bíró fogalmaként kristályosodott ki. Az 1980-as és a 2000-es évek között globális karriert futott be mint a globális piacot a civil együttműködések hálózata révén ellenőrző „globális civil társadalom” modellje (a fogalom e karrierjének tárgyalását a korábbi történeti előzményekhez képest l. Kaldor 2003). A koncepció sajátosságait itt is mélyen meghatározták kialakulásának történeti körülményei. A szocializmus utolsó évtizedeiben a szocialista diktatúrákat kritizáló értelmiségiek az államszocializmus korábbi, baloldali kritikáitól a liberális társadalomelméletek és az államhatalom egyéni szabadságjogokon alapuló kritikái felé fordultak. Olyan értelmiségiek, mint Konrád György (1989), Václav Havel (1986), Václav Benda (1991) vagy Adam Michnik (1986), a pártállam hatalmával szemben megőrzendő/kiterjesztendő egyéni szabadság különféle koncepcióit dolgozták ki (mint pl. az „antipolitika”, „igazságban élni”, „párhuzamos polisz” vagy „új evolucionizmus”). Ezek a koncepciók az állampolgári szabadság és önszerveződés lehetőségeiről szóltak, szemben a gazdasági és politikai hatalmat központosító pártállammal. Mivel a szabadság korlátjaként elsősorban a pártállam szerepelt ezekben a megközelítésekben, a piac szabadságkorlátozó ereje nem jelent meg. Ezeket a szocialista blokkon belüli rendszerkritikákat a nyugati hidegháborús kommunikáció hagyományosan felhangosította, s így a disszidens értelmiségiek nyugati recepciója is saját helyi hatásukhoz képest felülértékelte őket. Másrészt ugyanebben az időben a nyugati társadalmi-politikai folyamatokat kritizáló új társadalmi mozgalmak a saját kritikájuk mentén is kapcsolatot kerestek a szocialista országok disszidenseivel (Keane 1988). A nukleáris leszerelés, az emberi jogok vagy a környezetvédelem olyan ügyek voltak, amelyek mentén a nyugati és szocialista típusú rendszerek hatalmi központjaival szemben ez az együttműködés egy alulról jövő, önszerveződő aktivista hálózatokra épülő mozgalmat igyekezett kiépíteni. Ez a dialógus a nyugati és keleti aktivisták között felerősítette a bürokratikus hatalommal szembeni önszerveződés, demokratikus részvétel és személyes autonómia koncepcióját (Arato és Cohen 1992, Máté 1993, Bugajski 1987, Bakuniak és Nowak 1987). Az 1980-as évek végére a civil társadalom fogalma a társadalmi önszerveződésnek a vasfüggönyön átívelő, bürokratikus-politikai rendszerektől független fogalmaként kristályosodott ki, amely egyrészt a szocializmus liberális-emberi jogi kritikája, másrészt a nyugati új társadalmi mozgalmak bürokráciaellenes, grassroots értékrendszere között közvetített (Ivancheva 2011). A kelet-európai disszidensek Nyugaton is megjelent művein kívül ez a fogalom nyugati szerzők munkáiban is életre kelt (Rau 1987, Arato és Cohen 1992, Murthy 1999, Outhwaite és Ray 2005).

A civil társadalom ily módon aktualizált fogalmának nagy szerep jutott a szocialista rendszerváltások leírásában. Az olyan, egyébként különböző összetételű, ideológiájú és sorsú mobilizációkat, mint a lengyel Szolidaritás, a magyar Duna-mozgalom, vagy a romániai decemberi forradalom, egyaránt a szocialista diktatúrák ellen a demokrácia nevében fellépő civil társadalom jelenségeként írták le (Kaldor 2003). A civil társadalom ilyen össztársadalmi rendszerváltó erőként való felfogása összefonódott azzal az elképzeléssel, hogy a kelet-európai rendszerváltások a modern társadalmi fejlődés progresszív, nyugati útjára történő visszatérést jelentik. Ezt az elképzelést foglalta össze Habermas (1999), amikor a kelet-európai rendszerváltásokat az „utolérő forradalom” fogalmával írta le. A régió globális történelemben elfoglalt helyéről szóló diskurzusokban a versengő modernitások hidegháborús elképzelésének helyét újra átvette a modern társadalomfejlődés kizárólag nyugati modellek alapján elképzelt koncepciója. Fukuyama e modell globális elterjedését értékelte úgy, mint „a történelem végét” (1989). A civil társadalom kelet-európai rendszerváltásokban játszott szerepével kapcsolatos elképzelések ebben a környezetben ahhoz a történelmi téthez kapcsolódtak, hogy képes-e a volt szocialista világ bepótolni a modernizáció egyetlen érvényes modelljétől való elmaradását, és beilleszkedni a fejlett demokratikus világba. A rendszerváltást követő évtizedekben e felzárkózás sok más aspektusához hasonlóan a civil társadalomhoz fűzött remények sem váltak maradéktalanul valóra. A várakozások és csalódások konfliktusa a civil társadalom rendszerváltás utáni kutatásában máig meghatározó tényező maradt (Gagyi és Ivancheva 2017).

Mint arra később többen rámutattak, a civil társadalom fogalmának felértékelődése a rendszerváltáskor elfedte azt a tényt, hogy a fogalom és a hozzá kötődő politikai elképzelések korábban nem a közép- és kelet-európai társadalmak széles rétegeinek az elképzelései voltak, s nem is az egyes rendszerváltáskori mozgalmak tömegbázisáé, hanem jellemzően kis számú, sok szempontból inkább a Nyugatról rájuk irányuló figyelem, mintsem a helyi társadalomra tett hatása által jelentőssé vált értelmiségi szereplőé (Judt 1988, Tamás 1994, Lomax 1997, Körösényi 2000, Kotkin 2009, Bottoni 2015, Gagyi és Ivancheva 2017). A civil társadalom e kiterjesztett fogalma hamar korlátokba ütközött, amint a rendszerváltások után a politikai és a civil önszerveződés tömeges formái elmaradtak a civil társadalom rendszerváltáskori koncepciójába kódolt várakozásoktól, és a politikai szerepvállalás és a civil szerveződések is elsősorban a magasan iskolázott, gyakran korábbi aktivista tapasztalattal rendelkező értelmiségiek terepe maradt (Wedel 2001, Sampson 2002).

A civil társadalommal kapcsolatos elvárásoknak e megfeneklése nem járt közvetlenül a koncepció felülvizsgálatával. Míg empirikus kutatások foglalkoztak a demokratizálódás és a gazdasági megszorítások közti ellentmondás problémájával (Przeworski 1991, Ekiert és Kubik 1998, Greskovits 1998), az alacsony politikai részvétel problémájával (McMahon 2001, Howard 2003, Tarrow és Petrova 2007), vagy a rendszerváltások óta létrejött civil szervezetek külső finanszírozástól való függésével (Cisar 2010), a posztszocialista átalakulás e sajátosságait továbbra is ahhoz a normatív elképzeléshez képest értékelték, hogy a kelet-közép-európai társadalomfejlődés a szocializmus zsákutcája után követni fogja a nyugati modernizációs modelleket. E normatív elképzeléshez képest az adott vizsgálatok által mutatott empirikus pillanatképek egyrészt a helyi társadalmak hiányosságaiként jelentek meg (Tismăneanu 1999), másrészt a különbségek elméleti leírásaiban a nyugati modellektől való különbségek rövid távú tipológiáit hozták létre.

Mint ahogy a mai folyamatok és viták felől nézve már egyértelmű, a rendszerváltás utáni évtizedekben a közép- és kelet-európai országok nem zárkóztak fel a világgazdaság nyugati centrumországainak társadalmi modelljeihez. Ehelyett a felzárkózás erőfeszítéseinek és kudarcainak különböző hullámain mentek keresztül, hasonlóan a más hasonló világgazdasági pozícióban levő országokhoz (Böröcz 2012). E hullámok különböző pontjait a helyi társadalomfejlődést a nyugati modellekhez mérő megközelítések a felzárkózási tendenciák adott állása szerint tipizálták. Az ilyen tipológiák a felzárkózási erőfeszítések következő hullámával rendszerint újabb és újabb korrekcióra szorultak. Magyarország például a liberális fejlődés régiós éllovasából pár évtized alatt az illiberalizmus nemzetközi példájává vált. A szlovén neokorporatív kapitalizmus, amelyet Greskovits és Bohle (2012) a posztszocialista piacgazdaságok társadalmilag leginkább fenntartható változataként írtak le, 2008 után neoliberális reformok áldozatává vált. Röviddel az után, hogy Beissinger és Sasse (2014) arra a következtetésre jutottak, hogy a rendszerváltás ígéreteivel kapcsolatos türelem „elfogyása” más régiós országoktól eltérően Ukrajnában – az ottani politikai intézményrendszer sajátosságai miatt – nem vezet politikai mobilizációkhoz, kitört az ukrán válság. E „tévedések” nem annyira az egyes empirikus kutatások hibáiból adódnak, mint inkább abból, hogy a hosszú távú társadalomfejlődés nyugati modelljeit alkalmazzák kelet-közép-európai folyamatok rövid távú leírásaira.

Mivel a kutatók a rendszerváltást követő évtizedekben a helyi társadalmi-politikai önszerveződést a nyugati demokráciák modelljeihez való felzárkózás eszközeként és mércéjeként felfogott civil társadalom fogalma alapján gondolták el, a helyi önszerveződés formái közül azok kaptak kiemelt figyelmet, amelyek megfeleltek valamilyen nyugati mozgalmi mintának. Így a posztszocialista mozgalmak és a civil társadalom kutatása elsősorban a környezetvédelmi, feminista, anarchista, emberi jogi, szakszervezeti, globalizációkritikus és háborúellenes mozgalmakra fókuszált (Einhorn 1993, Hicks 1996, Jehlička et al. 2005, Flam 2001, McMahon 2001, Ost 2006, Vermeersch 2006, Císař és Vrábliková 2010, Navrátil 2010, Piotrowski 2011, Gagyi 2011, Mikecz 2017). Másfelől az ezektől a mintáktól eltérő szerveződési formákat az elvárt fejlődéstől való eltérések negatív fogalmaival írták le, mint nacionalista (Beissinger 1996) vagy „nem civil” mozgalmakat (Kopecky és Mudde 2005, Kotkin 2009). E szelektív figyelem egyik eredménye az volt, hogy a nyugati modellekhez képest gyengébb vagy „nem megfelelő” mozgalmakat látva a kutatók olyan narratívákat fogalmaztak meg, melyek szerint Kelet-Közép-Európában a szocializmus öröksége miatt a társadalmi mozgalmak gyengébbek, vagy még gyerekcipőben járnak (Howard 2003). Az ilyen narratívákban láthatatlanná váltak mindazok a nacionalista, parasztpárti, szociáldemokrata, fasiszta, ellenkulturális, millenarista, etnikai, vallási és egyéb mozgalmak, amelyek a régió politikai térképét annak modern története során alakították.

A nyugati szerveződési formákhoz hasonló helyi példák keresése ugyancsak láthatatlanná tette a társadalmi önszerveződésnek azokat a régióra kiemelten jellemző, informális módjait, amelyek a társadalmi, gazdasági és politikai intézmények alakulását a modernizáció kezdete óta meghatározták (Stokes 1986). A rokonsági hálózatok, a nepotizmus, a kölcsönös segítségek komplex rendszerei, a közösségi önszerveződés és önsegítés technikái, a munkamegvonás különböző stratégiái (Creed 1995) mind olyan szerveződési formák, amelyek lényegi részét alkotják a helyi társadalmak önszerveződési folyamatainak, viszont kevéssé ragadhatók meg a civil társadalom vagy társadalmi mozgalmak kutatásának nyugati modelljeivel. A civil szerveződés grassroots formáira fókuszáló újabb kutatások rámutatnak, hogy a klasszikus civil szervezetek hiányosságai mellett a közösségi önszerveződés különösen erős a volt szocialista országokban (Jacobsson 2015). E meglátás újszerűségét elsősorban éppen az adja, hogy a civil társadalom kutatása a megélhetés és önszerveződés e lényegi területét évtizedeken keresztül zárójelbe tette. A civil társadalom „gyengeségének” tézisét mindenesetre egyre több kutató kritizálja, akik normatív meghatározások helyett a kutatási módszertan megváltoztatására és az empirikus vizsgálatok kiterjesztésére biztatnak (Jacobsson és Saxonberg 2013, Ekiert és Foa 2016, Jacobsson és Korolczuk 2017). A civil társadalom nem normatív, szociológiai fogalmával dolgozó kutatások az elmúlt években komplex képet rajzoltak a civil szerveződések különböző régiós aspektusairól, mint például a posztszocialista integráció, államképződés, fejlesztési támogatások szerepe a civil szervezetek helyi beágyazódásában (Vetta 2012), az alulról szerveződő városi mozgalmak (Jacobsson 2015), vagy a civil társadalom liberális és nemzeti projektjeinek a posztszocialista integráció történetébe ágyazott elemzése (Mikus 2018).

A rendszerváltásokat követő alacsonyabb politikai aktivitás okozta csalódásokkal párhuzamosan a 90-es évek elején elindult a civil szervezetek hálózatainak formális kiépülése is. Eleinte ez a demokratizálódást célzó és humanitárius aktivitás keretében folyt, de a privatizációval, piacosítással és a jóléti intézmények leszűkítésével együtt hamarosan elindult a civil szervezetek állami feladatokat átvállaló, professzionális intézményekként való kiépülése (Axford 2005, Vetta 2009, 2012). Bár a civil társadalom elméleteiben – és maguknak a civil szervezeteknek a meggyőződésében is – a civil aktivizmus a társadalmi önszerveződés és önvédelem eszközeként szerepelt, a gyakorlatban a pályázati források és pályázati adminisztráció kritériumai a civil szerveződés feltételeit viszonylag szűkre szabták. Egy olyan időszakban, amikor a transzformációs válságok és az EU- és NATO-csatlakozás feltételrendszerei a társadalmi redisztribúció és a szociális ellátás korábbi hálózatait erősen leszűkítették, a civil szervezetek inkább pontszerű beavatkozásokként működtek, mintsem a piac nyomásának fokozottan kitett posztszocialista társadalmak önvédelmi mechanizmusaként (Vetta 2012, Mikus 2015, 2016, Ivancheva 2015). A társadalmi-politikai önszerveződés és önvédelem lehetőségeinek leszűkítését a civil szervezetek pályázat- és projektfüggő működésére a 2000-es évek közepére több kutató is kritizálta (Kalb 2002, Howard 2003, Mendelson és Glenn 2003), bár ezek a kritikák nem változtattak a civil társadalom fősodrú koncepcióján.