SUE ROBERTS

Kossuth Kiadó

Csodálatos családtagjaimnak
és barátaimnak, itt és a távolban

Előjáték

Az éjjel alig aludtam, és ma reggel várakozással és örömmel ugrottam ki az ágyból. Alig tudom elhinni, hogy vakációra indulok a dicső görög napfénybe, és a felét azokkal a barátaimmal töltöm, akik a támaszaim voltak az utóbbi időben. Sosem voltam még lányos nyaraláson; elképzelem, hogy napozunk a villa tágas medencéje mellett, sétálunk az aranyló homokú parton, úszunk a meleg, akvamarinkék vízben, és pompás ételeket fogyasztunk együtt a tavernákban a balzsamos, csillagfényes égbolt alatt. És amikor ők visszaindulnak Angliába, a napjaimat egy kis jógázással fogom tölteni, és kiolvasom az év során összegyűjtött könyveimet. Némi bűntudatot éreztem, amiért elhagyom egy időre a boltot, de mindenkinek szüksége van egy kis pihenésre, nem igaz? Remélem, a nyaralás után ellazultan és felfrissülve térek haza. De legalábbis nem aggódom majd annyira az életem miatt. Szurkolok, hogy Szkíathosz görög szigete éljen varázserejével...

Első fejezet

Levendula- és hibiszkuszillat száll a levegőben, mélyen beszívom. Néha, amikor ilyen mámorító illatok áradnak a házam melléképületéből, ahol a hidegen sajtolt szappanjaimat és testápolóimat készítem, előhúzom a tornaszőnyegem, feltűzöm göndör, sötét hajam, és jógázom egy kicsit. Vagy csak ülök egy teával, és elmélázok az életen. Sötétbarna szemem illik göndör, barna hajamhoz, egyszer viccesen meg is kérdeztem fehér bőrű mamámat, nem fogadtak-e örökbe, ám emlékeztetett, hogy apának göndör a haja, és valószínűleg a család igen távoli olasz génjei tehetnek a színeimről.

Kis boltomnak pillanatnyilag meglehetősen bőséges az árukészlete, ettől ugyan hívogató, de egyben azt is jelenti, hogy kevés árut adtam el. A forgalmasabb időkben félretettem egy kis pénzt, de most a bankszámlám nem annyira kiegyensúlyozott. A válság és az a tény, hogy a vásárlók szívesebben járnak nagyáruházakba, a mi kis főutcánkat is érintette. Éppen csak meg tudom tartani Szeresd a bőröd, amelyben élsz felmondatú boltocskámat, amely egy apró, macskaköves utcában bújuk meg az Ormskirk nevű takaros lancashire-i városka piactere mögött. Mindenféle házi készítésű bőrápolószert árusítok a rózsaillatú testvajtól a vadvirágos szappanig és a nyugtató himalájai fürdősóig, ami csak elképzelhető.

Szappankészítési szenvedélyem kislány koromban kezdődött, amikor összegyűjtöttem anyu színes szappanjainak maradványait a fürdőszobából, és bádogdobozban új, szivárványos szappant készítettem belőlük. Kísérleteztem különböző virágszirmokból és mindenféle formájú és méretű üvegcsékből nyert illatokkal is. Az üvegek a hálószobám ablakpárkányán sorakoztak. Az újfajta szappanok készítése még mindig a szenvedélyem, bár árusítom helyi termelők árucikkeit is, például kézi készítésű gyertyákat és csinos sálakat. Három éve nyitottam a boltomat, amikor sikerült annyi pénzt összegyűjtenem a hétvégi vásárokon, hogy kibérelhettem egy kis üzlethelyiséget.

Amikor az önkormányzat felemelte a bérleti díjakat, sok helyi boltról lekerült a cégtábla, és felkerült az „Eladó" felirat. Úgy maradok a felszínen, hogy vasárnapi kézművesvásárokra járok, ami azt jelenti, hogy néha heti hét napot dolgozom, de szeretem a munkám. Bosszantó, hogy vannak napok, amikor az emberek csak az eső elől menekülnek be hozzám, felületes pillantásokat vetnek az árura, dicsérik a finom illatot, de nem vásárolnak semmit. Sheila, aki a mellettem lévő gyapjúboltot vitte, a múlt hónapban zárt be, nem tudott versenyezni a hatalmas és olcsó diszkontáruházzal, amely néhány utcával odébb, a buszállomásnál nyílt.

- Nem ugyanolyan minőségű a fonal – lamentált. Összefutottam vele, amikor estefelé bezártam, és beültünk egy kávéra. – Azzal az olcsó gyapjúval nem jó kötni, de azt hiszem, az emberek szeretik az olcsó árut – sóhajtott.

- Ez jó hír számodra – vigasztaltam. – Amikor az emberek bőre viszketni kezd az olcsó vacaktól, majd visszamennek hozzád. Ez lehetne a reklámszöveged. A piaci pulthoz kitehetnél egy nagy táblát: „Vásárolja Sheila fonalát, ez biztosan finom, bőrbarát!"

- Kibuggyant a szájából a kávé, úgy nevetett. Sheila online is árulta a fonalait, valamint a heti kétszeri piacon, kedden és szombaton, amit jól fogadtak.

- Csak a hideget nem szeretem. Olyan nyüzüge vagyok. Fehér bőrével, vékonyka testalkatával olyan volt, mintha a szél is el tudta volna fújni, ezért imponált nekem annyira, hogy eltökélten jár piacozni.

- Lehet, hogy csatlakozom hozzád, ha így megy tovább – mondtam neki. – Nem bírom sokáig a magas bérleti díjjal, úgy, hogy alig jön be vásárló.

- Nehéz időket élünk, az biztos, de mindig van esély a túlélésre – felelte, mert nem bátortalanította el, hogy másképp kell árusítania a fonalat. – Csak többféle eszközt kell felhasználni. Facebook-oldalam is van, neked is kellene – tanácsolta.

- Tudod, igazán jó tanácsaid vannak – mondtam, mielőtt elváltunk. – Nem rossz ötlet.

Azt hiszem, hiányzott a Facebook, de nem akartam túlságosan észrevehető lenni a szociális médián, mert sosem tudhatja az ember, ki nézi meg a profilját.

- Viszlát. Vigyázz magadra – búcsúzott. – És ne feledd, a piacon mindig lehet pultot bérelni, tudod, ha sor kerülne a legrosszabbra.

Kiugrom egy kávéért – a magamnak megengedett luxusok egyike –, felteszem a kapucnit, mert kitartó eső szitál a csillogó kövezetre. Megkerülök egy párocskát, akik egy hatalmas vörös-fehér esernyő alatt összebújva nézik a Waterstones kirakatában egy híres író legújabb krimijét, aztán bemegyek az üzletbe.

A kellemetlen idő azt jelenti, hogy ma nem lesznek vásárlók. Néhány piaci árus a standja fölötti ponyva alatt áll, köztük Sheil a, aki sztoikusan kinn maradt, azt remélve, eladhat valamit. Június vége felé járunk, és bár tegnap ragyogón sütött a nap, ma nem akar elállni az eső.

Sheila megjegyzéseire gondolok, és eltűnődöm, mikor kell majd nekem is a piaci árusokhoz csatlakoznom, vacognom egész télen Sheila mellett a standomon, reménykedve, hogy eladok valamit. Azt hiszem, a boltnak jót tenne a komolyabb reklám, talán egy egész oldalas hirdetés a helyi lapban, de az ember sosem tudhatja, ki olvassa.

Kicsit később ismét a boltban vagyok tejes karamellámmal, a jövőmön töprengek, amikor az ajtó fölötti csengettyű visszahoz a jelenbe. Az ajtó fából és üvegből készült, a kirakat dickensi stílusához illően, ami nem nézne ki rosszul a régimódi édességboltokon sem.

- Jó reggelt – köszön a vörös hajú, elegáns kabátos hölgy, aki belép az üzletbe. Esernyőjét a bejárat melletti állványra teszi. Valószínűleg ő is csak egy, az eső elől az üzletembe menekülő személy, vásárolni nemigen szándékozik.

- Jó reggelt – mondom derűsen, mielőtt megjegyzést tennék a kinti rossz időre.

- Tudom, szörnyű. Örülök, hogy benn vagyok. Ó, milyen szépek. – Felemel egy mandarinszappanokból és kézkrémből álló, celofánba csomagolt, krémszínű szalaggal átkötött ajándékcsomagot az ajtó melletti fapolcról. – Hamarosan itt a lányom születésnapja, és imádja a mandarin illatát.

Kinyitok egy kézkrémes mintatégelyt, hogy kenjen belőle kicsit a kezére, a nő pedig behunyja a szemét, és beszívja az illatot. Mindig büszkeséggel tölt el, amikor megmutatom a vevőknek az áruimat, kivált, ha pozitív a reakció.

- Igazán remek. Egészen puha tőle a bőröm – mondja hálásan, amint kinyújtja a kezét, megmutatva tökéletesen manikűrözött körmeit, amelyek olyan színűre vannak lakkozva, mint a haja. – Megveszem a csomagot és ezeket is. – Kiválaszt két magnóliaszappant és egy vaníliás testhidratálót.

Amint a kasszához megyünk, hogy kifizesse az árut, felemeli a kezét, hogy ismét megszagolja a kézkrémet, és újra megdicséri.

- Bájos a kis boltja. Nem emlékszem, hogy itt lett volna, amikor a legutóbb Ormskirkben jártam, igaz, annak már néhány éve.

- Szóval nem helybeli? – kérdezem, miközben a krémeket és szappanokat egy barna, újrahasznosított papírzacskóba teszem, amelyen ott a bolt logója. Ezt a nőt sosem láttam még, pedig egy kis kereskedővárosban az ember sokakat megismer.

- Nem, Lytham St Annes-ban lakom – feleli, amint átnyújtja a bankkártyáját. – Egyébként a Lancashire-i Élet magazin újságírója vagyok. Egy ideje nem foglalkoztam ezzel a tájegységgel, ezért úgy gondoltam, írnék egy cikket a független boltokról. Szívesen írnék portrét önről, ha volna hozzá kedve. Kivált most, hogy bejöttem, és saját szememmel láttam az áruját. Jót tenne az üzletnek – mondja derűsen.

Hirtelen ledermedek. A reklám valóban jót tenne az üzletnek, és vicces, hogy éppen az imént gondoltam rá, de nem kockáztathatom meg, hogy lássanak egy képes lapban.

- Nem tudom. Nem szeretném, ha egy bizonyos személy tudna a hollétemről – válaszolom, de ennél többet nem szeretnék elárulni.

- Jól van, értem. – Nem erőszakos, de azért a kezembe nyom egy névjegyet, amelyen a Melanie King név áll. – Ha meggondolná magát. És ha az illető nem Lancashire-ben lakik, nem valószínű, hogy látná a lapot. Csak gondolkozzon rajta. – Kedvesen elmosolyodik, aztán fogja az esernyőjét, és távozik.

Több más vevő is bejön a délelőtt folyamán, köztük egy hölgy egy édes, hat év körüli kislánnyal. A hölgy elárulja, hogy a barátnőjének szeretne venni valamit, aki az utóbbi időben nincs túl jól.

- A jövő héten lesz anyukám születésnapja – mondja a kislány, akinek hosszú, barna haja van, és egy pici, rózsaszín ridikült szorongat.

- Igazán? – kérdezem, és amíg a mamája az árukat nézegeti, egy kis tubus rózsás kézkrémet a pulton lévő kosárból a lányka ridiküljébe csúsztatok.

- Pszt. Anyukád születésnapjára. – Kacsintok, ő pedig csodálkozva mered rám.

- Köszönöm – mondja, és kedves mosolya látni engedi, hogy elöl hiányzik két foga.

Miután az anyukája megvette az ajándékot a barátnőjének, és elhagyják a boltot, a kislány még megfordul és visszainteget. Szerencsére délelőtt annyi a dolgom, hogy nincs időm üldögélni, és gondolkodni az újságcikken. Vagy Scotton.

Fél egykor megfordítom a bolt táblácskáját – „ZÁRVA" –, és a hátsó kis konyhába megyek kávét főzni, közben Melanie-ra, a Lancashire-i Élet újságírójára gondolok. Normális esetben nem tartok ebédszünetet, nehogy elszalasszak egyetlen vevőt is, de ma úgy határoztam, bezárok negyedórára, és zavartalanul élvezem a kávét. Amint felteszem a kannát, a másik kezem önkéntelenül végighúzom a hasamon lévő, kissé kidudorodó sebhelyen, és arra gondolok, mennyire megváltozott az életem az utóbbi pár évben.

Kortyolgatom a kávét, merengek, amikor dörömbölnek a bolt ajtaján. A barátnőm, Paige az. Nagyon gyorsan összebarátkoztunk, amikor itt kötöttem ki, mindig kedves volt hozzám, jó irányba terelt, amikor nem tudtam, hogyan tovább.

- Nyisd ki, Becky. Mindjárt bepisilek!

Egyből hátramegy, közben odakiáltja, hogy a piacon zárva a vécé, mert takarítják. Pár perc múlva kijön.

- Ó, így már jobb. És azért jöttem, hogy ezt odaadjam neked. A bankkártyáját nyújtja, és látom, hogy a körme ugyanolyan

tengerészkékre van festve, mint amilyen színű nadrágkosztümöt visel. Csodálom más nők körmeit, pláne, ha nem műkörmök, és Paige-nél épp ez a helyzet. Igaz, hogy a hajam sűrű és fényes, de a körmöm sosem nő meg elég hosszúra, mert letörik. Talán azért, mert túlságosan sokáig rágtam. Erről nem olyan régen szoktam le.

- Csak őrizd a hónap végéig. Nem bírok magammal. Már túlköltekeztem, és egyre csak vásárolok, olyan dolgokat, amelyekre nincs is szükségem. Bárcsak az üzletekben ne lenne annyi kiárusítás! – sóhajtja.

- Pszichológushoz kéne fordulnod – mondom, félig viccből. – És az online vásárlás? – Összehúzom a szemem, és újra átélem a szinte minden hónap végén előforduló eseményeket. Paige sok pénzt költ ajándékokra mások és önmaga számára, mert nem tud ellenállni a leárazásoknak. Nemrégiben vett Abby barátnőnk ikreinek vastag Aran kardigánokat, mert drasztikusan le voltak árazva, mit sem törődve azzal, hogy az ikrek kétévesek, a kardigánok pedig négyéveseknek valók. Arra hivatkozott, hogy ilyen jó üzletet nem lehetett kihagyni, és majd „úgyis belenőnek".

- Nem írtam fel a kártya számát, becsszóra. Megjegyezni pedig képtelen vagyok. A születésem dátumára se nagyon emlékszem. – Elneveti magát. Úgy tud nevetni, hogy néha vadidegenek is együtt kacagnak vele.

- Mert mindig változtatod – ugratom.

- Pimasz vagy. Most megyek, körülnézek az M&S Élelmiszercsarnokban. Finom vacsorát készítek Robnak, lesz hozzá egy palack jófajta Merlot is. Meg talán csokoládés desszert.

Kinyitja a táskáját, kis tükröt vesz elő, és megigazítja a rúzsát.

- Ugye Robnak nem ma van a születésnapja? – kérdezem.

- Nem, csak megérdemli a kényeztetést. Mindig annyira figyelmes velem – mondja, összeszorítja az ajkát, majd csücsörít a tükörbe nézve. Egyenes, szőke hajával és ránctalan arcával Paige huszonöt évesnek látszik, pedig jövőre negyven lesz.

- Akkor nem lesz szükség a bankkártyádra? És miért szórod a pénzt, ha nincs különleges alkalom? – kérdezem, mint valami vásárlási felügyelő.

- Mert leszállított áron juthatok kétszemélyes vacsorához. És már felvettem húsz fontot a bankautomatából, mielőtt odaadtam a kártyát, tehát egy pennyvel se költhetek többet – közli diadalmasan.

Úgy döntök, nem árulom el neki, hogy a közelben árengedménnyel kapható a belga csokoládé, mert tudom, hogy az egyik kedvence.

Paige-dzsel a tornateremben ismerkedtem meg majdnem három éve, amikor Ormskirkben kötöttem ki. Segített a súlyzókkal, amikor nem tudtam, hogyan csináljam, és nyomban egymásra kattantunk. Mesélt a környékről, kijelentette, hogy talál számomra bérlakást, ha költözni támadna kedvem, mivel ingatl anügynökségen dolgozik. Az évek során hozott virágot, elvitt koktélozni, amikor le voltam törve, és még akkor is megnevettetett, amikor teljesen magam alatt voltam. Gyorsan és nagylelkűen bemutatott a legjobb barátnőjének, Abbynek, és hamarosan hárman lettünk. Paige a férjével, az építési vállalkozó Robbal él egy három hálószobás ikerház egyik felében, a park közelében. Mázlija van Robbal, aki teljesen odáig van érte, bár Paige maga se rossz fogás – eltekintve attól, hogy hajlamos kissé túlköltekezni –, de azt hiszem, senki sem tökéletes. Egy kicsit fecsegünk, aztán megy vissza dolgozni.

- Jól van, most muszáj bemennem az M&S-hez. Két megbeszélés között ugrottam ki. Fél kettőkor meg kell mutatnom valakinek egy öt hálószobás házat a St. Helens Roadon. – Az órájára néz.

- Szép lehet – mondom, elképzelve, hogyan kopog magas cipősarka a mutatós ház parkettáján.

- Valóban az. Imádom körülvezetni a lehetséges vevőket azokban a nagy házakban. Viszlát nemsokára.

Paige gyakran mesél nekem a házakról, amelyeket megmutat ingatlanügynökként. Hívták már randira pasasok, akik a családi házat adták el válás után, becses családi hagyatékot akart ráhagyni egy zavarodott, idős hölgy, aki a lányának hitte – a hagyatékot eljuttatták a valódi lányához –, és igencsak meglepődött, amikor egy fickó előjött a zuhanyból egy üresnek hitt házban. A kedvenc sztorim azonban egy szélgörcsös kutyáról szólt, amely irtó büdöseket eregetett, és a vásárolni szándékozók kis híján lemondtak a ház megtekintéséről, mert a kutya követte őket valamennyi helyiségbe.

- Fogalmam sincs, mi a fenével etették a tulajdonosok azt a kutyát, de mindannyiunknak gázmaszkra volt szüksége – nevetett Paige, amikor elmesélte a történetet. Szerencsére a kutyát kitették a kertbe, és az üzletet végül megkötötték.

- Képzeld el, hogy egy orvos lakik abban az utcában, és a házának az a neve, hogy Betegágyszéli Majorság – mesélte egyszer fejcsóválva. Paige imádja a munkáját, és nagyon jó is benne.

A barátnőm távozása után visszatértem a kávémhoz és Melanie ajánlatához. Mennyi annak az esélye, hogy Scott látja a Lancashire-i Élet magazint? És kinek nincs szüksége az üzlete reklámozására akkor, amikor gazdasági válság van? Az ujjaim közt forgatom a névjegyet, és megfogadom, hogy átgondolom a dolgot.