Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

ELŐSZÓ

ELŐSZÓ a második kiadáshoz

Clausewitz nejének előszava a mű közrebocsátása alkalmából

Szerző előszava

Előszó az elektronikus kiadáshoz

ELSŐ KÖNYV

1.

Visszapillantás a 3. pontra (Hazai Samu)

Visszapillantás a 3-9. pontokra (Hazai Samu)

FOLYTATÁS

Visszapillantás a 12-19. pontokra (Hazai Samu)

FOLYTATÁS

2.

Visszapillantás a második fejezetre (Hazai Samu)

3.

Visszapillantás a harmadik fejezetre (Hazai Samu)

4.

5.

6.

7.

8.

MÁSODIK KÖNYV

1.

Visszapillantás az első fejezetre (Hazai Samu)

2.

Visszapillantás a második fejezetre (Hazai Samu)

3.

4.

5.

Visszapillantás az ötödik fejezetre (Hazai Samu)

6.

HARMADIK KÖNYV

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

NEGYEDIK KÖNYV

1.

2.

3.

4.

Visszapillantás a harmadik és negyedik fejezetre (Hazai Samu)

5.

6.

7.

Visszapillantás az ötödik, hatodik és hetedik fejezetre (Hazai Samu)

8.

9.

10.

11.

Visszapillantás a kilencedik, tizedik és tizenegyedik fejezetre (Hazai Samu)

12.

13.

14.

ÖTÖDIK KÖNYV

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

Visszapillantás a tizedik, tizenegyedik és tizenharmadik fejezetre (Hazai Samu)

13.

Visszapillantás a tizenharmadik fejezetre (Hazai Samu)

14.

15.

Visszapillantás a tizenötödik fejezetre (Hazai Samu)

16.

17.

18.

HATODIK KÖNYV

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

16.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

Megjegyzések a 27-30. fejezetekhez (Hazai Samu)

HETEDIK KÖNYV (VÁZLAT)

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

NYOLCADIK KÖNYV (VÁZLAT)

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

Zárszó a fordításhoz (Hazai Samu)

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Carl von Clausewitz

A HÁBORÚRÓL

fordította, észrevételekkel
és magyarázatokkal allátta:
Hazai Samu vezérezredes

BUDAÖRS, 2024

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-822-9 EPUB
ISBN 978-963-559-823-6 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

A mű eredeti címe:
Vom Kriege

első kiadás: 1832 – 1834.
az elektronikus változat az 1917. évi
második magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító a borogyinói csatatér részletét ábrázoló festmény,
valamint Clausewitz portréja
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

ELŐSZÓ

Clausewitz Károly tábornoknak „A háborúról" című műve fordításának 1892-ben megjelent első kiadásához.

Felette nehéz munkára vállalkoztam, midőn Clausewitz Károlynak A háborúról című műve fordítására szántam el magamat.

A munkát nehézzé az teszi, hogy Clausewitz mély gondolatait, melyeket a közönséges értelemnek felfogni amúgy is sok időbe kerül, tömör, hogy ne mondjam, nyelvtanellenes mondatokban írja le és gondolatmenetének összefüggését fogalmazásilag kifejezésre nem juttatja.

A fordítónak minduntalan félnie kell, hogy a nyelvtanilag vagy fogalmazásilag nem egész világos szerkezet folytán az eredetiben is többféle értelmezésre alkalmat nyújtó mondatot vagy rossz magyarsággal, tehát teljesen élvezhetetlenül, vagy pedig egészen más, a szerző által nem szándékolt értelmezéssel adja vissza.

Sok gondolkozásba, sok csiszolásba kerül a fordítás s még így sem vagyok biztos afelől, vajon feladatomnak csak némileg is meg tudok-e felelni.

Fogadja az olvasó szívesen a becsületes és fáradságos törekvést s belátást gyakorolva, nézze el a netaláni hiányokat.

Ezeknek előrebocsátása után megfelelek arra az önkénytelenül felmerülő kérdésre, hogy miért fogtam tehát egy általam igen is nehéznek tartott munkához?

Azért, mert ezzel a magyar - vagy magyar nyelven megjelenő - katonai irodalmat oly művel akarom gyarapítani, mely lényegében örökbecsű; azért, mert azt akarom, hogy ehhez az értékes könyvhöz a csak magyarul beszélő katonák vagy nem katonák is hozzáférhessenek.

Ez volt célom.

Most pedig, amidőn Clausewitz »A háborúról« című művének magyarázatokkal, jegyzetekkel és egyéni észrevételekkel ellátott fordítását közrebocsátom, eleve figyelmeztetek arra, hogy e mű nemcsak, hogy nem könnyű olvasmány, de az általánosan művelt és kutató elméjű olvasótól is nagyon fáradságos tanulmányozást követel; de viszont állíthatom, hogy a mű tanulmányozására fordított fáradság értékes gyümölcsöt terem.

Figyelmeztetek arra is, hogy a munkában egyéni meggyőződésem szerint van: ami elavult, amit meg lehet cáfolni s ami csak töredékes, vagyis teljesen kifejtve nincsen; de mi e hiányosság ahhoz a sok szellemi kincshez, amelyet e könyvben: a háború bölcseletében Clausewitz, a nagy hadi bölcsész, nekünk nyújt.

Részemről a mondanivalókat elvégeztem.

A következőkben ama felvilágosításokat találja az olvasó, melyek részben a mű keletkezésére és kiadására vonatkoznak, részben pedig szerzőnek saját művéről a kivitel első és későbbi állapotában alkotott nézetét tükrözik vissza.

ELŐSZÓ
a második kiadáshoz

Clausewitz munkája »A háborúról« magyar fordításban 1892-ben látott napvilágot.

Gondolom, hogy csak kevesen olvasták.

Kár volt, mert ha foglalkoztak volna vele, a mostani nagy világháború természetét jobban lehetett volna megérteni.

Most is csak azt mondhatom, amit az első kiadáshoz írt előszóban mondtam, hogy a mű tanulmányozására fordított fáradság csak hasznos lesz, hasznos különösen a mai időkben, amidőn még számos éveken keresztül kizárólag a nagy világháború eseményeivel és tanulságaival fogunk foglalkozni.

Báró Hazai Samu

Clausewitz nejének előszava
a mű közrebocsátása alkalmából[1]

Clausewitz kiváló szelleme már ifjúkorától kezdve kutatta az igazságot, kereste a világosságot s bár sokoldalú műveltsége volt, főleg a hadtudományok foglalkoztatták elméjét. Scharnhorst volt az első, aki őt helyes pályára terelte.

Mint a hadiiskola tanára s a trónörökös katonai tanítója, 1810-1812-ig kezd művein dolgozni; 1812-től 1815-ig a háborús idők következtében szünetel; 1816-ban Coblenzben tudományos tevékenységét újból megkezdi; ez időből származik a munkájára vonatkozó következő írásbeli nyilatkozata:

»Véleményem szerint az itt megírt mondatokban az úgynevezett »hadászat«-ot alkotó fődolgok vannak érintve. Még csak puszta anyagnak tekintem azokat, de már elég érettnek arra, hogy egy egésszé olvasszam össze.

Ez az anyag előzetes terv nélkül halmozódott fel; szándékom eleintén az volt, hogy minden rendszer és szorosabb összefüggésre való tekintet nélkül azt írom le rövid, szabatos és tömör mondatokban e tárgy főpontjairól, amit róluk önmagámban megállapítottam.

Montesquieu írásmódja lebegett homályosan szemem előtt.

Azt gondolám: rövid, tantételgazdag fejezetek, amelyeket eleintén »szemecseknek« akartam elnevezni.

Szellemes emberekre nagy vonzerőt fognának gyakorolni úgy azzal, ami még belőlük tovább kifejthető, mint azzal, amit önmaguk megállapítanak; szellemes és a tárgyban járatos olvasóra gondoltam. Ámde természetem, mely mindig arra ösztönöz, hogy tárgyamat teljesen kifejtsem s rendszerbe öntsem, itt is felülkerekedett. Egy ideig még kibírtam, hogy azokból a tanulmányokból, melyeket bizonyos tárgyak felől saját felvilágosításom kedvéért írtam, csak a legfontosabb eredményeket emeljem ki, szóval kibírtam, hogy a szellemet egy kis téren összpontosítsam, később azonban sajátosságom tova ragadt; ahol csak tehettem, fejtegetésekbe bocsátkoztam s természetes, hogy e fejtegetéseknél magam előtt egy a tárgyat nem ismerő olvasót képzeltem.

Minél tovább dolgoztam s minél jobban engedtem át magamat kutató szellememnek, annál inkább tértem vissza a rendszerre s ennek tudható be, hogy közbeszúrt fejezetek keletkeztek.

Legutoljára abban állapodtam meg, hogy majd még egyszer mindent átnézek, korábbi értekezéseimben egyet-mást jobban indokolok, a későbbiekben némely elemzést az eredményben vonok össze és így egy oly tűrhető egészet készítek, mely egy kis nyolcadrétes kötetben elfér. Természetes, hogy ki akarok kerülni minden dolgot, ami önmagától értetődik, vagy amit százszor is elmondtak és általában elfogadtak; mert hiszen becsvágyam abban áll, hogy oly munkát írjak, mely ne jusson két vagy három év múlva a feledés örvényébe s hogy az, aki a tárgy iránt érdeklődik, ne csak egyszer vegye kezébe könyvemet.

Clausewitz később (1818-tól kezdve) sokoldalú elfoglaltsága miatt csak lassan haladt. Munkájában sokat törült, sokat módosított, sokat átdolgozott.

Így érkezett el az 1827. esztendő.

Ebben az időben szerzőnk a következő »Értesítést« vetette papírra:

Értesítés

»Én az első hat könyvet, melyek immár tisztába írvák, még egy átdolgozásra szorult, meglehetős alaktalan tömegnek tartom.

Az átdolgozás alkalmával a háború kettős neme mindenhol szorosabban lesz szem előtt tartandó, aminek következtében az eszmék élesebb értelmet, biztosabb irányt és közelebbi alkalmazást fognak nyerni.

A háború kettős neme közül az egyik az ellenség leverését célozza avégből, hogy az ellenség politikailag megsemmisíttessék, vagy pedig csak védekezésképtelenné tétessék és így tetszésszerinti békekötésre szoríttassék; a másik egyedül azt tűzi ki célul, hogy a birodalom határán némi foglalás történjék, akár azért, hogy a meghódított terület végképen megtartassák, akár pedig abból az okból, hogy mint hasznos csereeszköz, a békekötésnél érvényesíttessék.

A háború egyik neméből a másikba való átmenetek természetesen megmaradnak, de a két törekvés teljesen különböző természete mindenütt kimutatandó, a két törekvés érdekellentétét pedig el kell majd egymástól választani.

A háborúknak e tényleg fennálló különbségén kívül még határozottan és pontosan megállapítandó lesz az a gyakorlatilag szükséges nézőpont is, mely szerint a háború nem más, mint az állampolitika folytatása megváltozott eszközökkel.

Ez a nézőpont - mindenhol szorosan betartva - majd egységessé teszi a szemléletet és megkönnyíti a bonyolultabb dolgok kifejtését. Bár az említett nézőpont (a háború nem más, mint az állampolitikának folytatása megváltozott eszközökkel) főleg a nyolcadik könyvben találja alkalmazását, mindazonáltal szükséges azt már az első könyvben teljesen kifejteni és az első hat könyv átdolgozásánál tekintetbe venni. Az első hat könyvnek ilyet énképem átdolgozása mellett sok salak fog eltűnni, nemcsak egy szakadás s tátongó űr fog összehúzódni s számos, eddig csak általánosságban tartott dolog nyer majd határozott tartalmat és alakot.

A hetedik könyv: »a támadási, melynek egyes fejezetei vázlatilag készen vannak, a hatodik könyv reflexiójának tekintendő s mindjárt a fentebbi nézőpontok alapján lesz kidolgozandó, úgy, hogy újabb átalakítást nem fog igényelni, sőt inkább az első hat könyv átdolgozásánál majd szabványként szolgálhat.

A »haditerv« címet viselő nyolcadik könyvben (mely a háború berendezését tárgyalja) néhány oly fejezet található, mely még igazi anyagnak sem válik be. hanem csak a tárgy nyers átdolgozása.

De ezekre azért volt szükség, hogy a munka folyamán rájöjjek a lényegre.

E fejezetek a kitűzött célnak teljesen megfeleltek és én a hetedik könyv megírásának befejeztével azonnal hozzálátok a nyolcadik könyv kidolgozásához, amelyben főleg a fentemlített két nézőpont fog érvényesülni és hivatva lesz mindent egyszerűsíteni és átszellemíteni.

Remélem, hogy ekként ebben a könyvben az államférfiak és hadászok álbölcselkedéseit megcáfolhatom és legalább is kimutathatom, hogy miről van szó a háborúban és mit kell ott tulajdonképpen tekintetbe venni.

Ha egyszer a nyolcadik könyvet teljesen átdolgoztam és ennek folytán eszméim tisztultak és a háború körvonalát kellőképpen megállapítottam, nem lesz nehéz ezt a szellemet a hat első könyvbe átültetni és a háború igazi képét ott is sejtetni.

Tehát csakis a nyolcadik könyv elkészítése után kezdek az első hat könyv átdolgozásához.

Jól tudom, hogy ha netalán kora halál meggátolna munkám befejezésében, irodalmi hagyatékom csak alaktalan gondolattömegnek volna nevezhető, mely - mert örökös félreértéseknek kitéve - sok éretlen bírálatnak nyújtana tápot.

Hiszen mindenki, aki tollat vesz kezébe, szentül meg van győződve arról, hogy az, ami eszébe jut, elég jó arra, hogy kimondassák és nyomtatásban napvilágot lásson és esküszik arra is, hogy mondásához oly kevéssé fér kétely, mint ahhoz, hogy kétszer kettő négy.

Pedig ha nem sajnálná a fáradságot, esztendőkön keresztül - miként én - e tárgyról gondolkozni és azt folyvást a hadtörténelemmel összehasonlítani, tudom, hogy bírálatában óvatosabb lenne.

Művem befejezetlen volta mellett is mégis hiszem, hogy az előítélet nélküli, az igazság és meggyőződés után szomjazó olvasó rájön arra, hogy az első hat könyvben több esztendeigondolkozás és a háború buzgó tanulmányozásának gyümölcse rejlik és talán megleli bennük azokat a főgondolatokat, melyek ebben az elméletben forradalmat idézhetnek elő.«

A fenti »Értesítésen« kívül még a következő befejezetlen s úgy látszik, az újabb időben készült fogalmazvány találtatott Clausewitz hagyatékában:

»A halálom után előkerülő és a nagy háború vezetését tárgyaló kézirat, úgy amint van, csak töredékek gyűjteményét alkotja, amelyekből a nagy háború elmélete lett volna felépítendő. Még a legtöbb dolog nem elégített ki és a hatodik könyv pusztán csak kísérlet; én még teljesen átdolgoztam és a kivezető utat máshol kerestem volna.

Ámde azért a háborúra vonatkozó azokat a főnézeteket, melyeket itt találnak, helyeseknek tartom.

Eredményei ezek egy oly sokoldalú gondolkozásnak, mely tekintetét mindenkor a gyakorlati életre irányította, mely mindig visszaemlékezett arra, amit a tapasztalat és a kitűnő katonákkal való érintkezés tanított.

A hetedik könyvnek »a támadást« (melyhez a vázlatok már futólagosan elkészültek) kell majd tartalmaznia; a nyolcadik könyv »a haditervet« fogja felölelni s ebben a háborúnak politikai és emberi oldalát különösen ki fogom emelni.

Én csak az első könyv első fejezetét tartom teljesen bevégezettnek; ez, ha nem másért, már azért is jó, mert megmutatja, hogy mily irányt szándékoztam könyvem elkészítésénél betartani.

A nagy háborúnak elmélete, az úgynevezett »hadászat«, rendkívüli nehézségeket mutat fel s bátran lehet állítani, hogy kevés olyan ember van, kinek bizonyos dolgok felől tiszta, azaz a szükségesig okozati összefüggésben visszavezetett fogalma lenne. A legtöbb embert cselekedeteiben az ítéletnek puszta tapintata vezeti, mely jól - rosszul eltalálja a helyest, aszerint, amint benne több-kevesebb lángelme lakozik.

Így cselekedett minden nagy hadvezér és e hadvezérek nagysága és lángesze részben arra vezethető vissza, hogy ítéletük tapintatával mindenkor a helyeset találták el. A cselekvésnél ez örökké így lesz és itt a tapintatnál egyébre nincs is szükség. De amidőn nem a saját cselekvésről, hanem arról van szó, hogy valamely tanácskozásban másokat meggyőzzünk, akkor azután tiszta fogalmakra, a benső összefüggés kimutatására van szükségünk.

És mert ebben az irányban vajmi kevéssé vagyunk kiképezve, a legtöbb tanácskozás nem más, mint egy teljesen alap nélküli ide-oda beszélgetés, a melynél mindenki megtartja saját véleményét, vagy pedig az egymásra való tekintetből történt puszta megalkuvás minden értéket nélkülöző középútra vezet.

E dolgok felől alkotott világos fogalom tehát semmi esetre sem haszon nélküli; de ezenkívül az emberi szellem már a természettől fogva szükségét érzi annak, hogy világosan lásson s mindenhol a szükséges összefüggést keresse.

Azok a nagy nehézségek, melyeket a hadművészet bölcsészeti felépítése felszínre hoz s a hadművészet bölcsészeti felépítésének hiányos kísérletei annak a kijelentése indították a legtöbb embert, hogy az ily elmélet: képtelenség, mivel abban oly dolgokról van szó, melyeket létező törvények nem ölelhetnek fel.

E véleményt osztanánk, s az elmélet minden kísérletével felhagynánk, ha nem állna rendelkezésünkre egész halmaza az oly tételeknek, melyeket minden nehézség nélkül lehet világossá tenni, illetőleg bebizonyítani.

Például: hogy a védelem negatív célú erősebb, a támadás pozitív célú gyengébb alakja a harcnak; hogy a nagy sikerek hatnak a kicsinyekre; tehát hogy a hadászati hatások bizonyos súlypontokra vezethetők vissza; hogy a demonstráció az erőnek gyengébb kifejtése, mint a valódi támadás és ennek következtében az előbbi csak különös feltételek mellett alkalmazandó; hogy a győzelem nemcsak a csatatér elfoglalásában, de az ellenséges hadsereg fizikai és erkölcsi erejének megtörésében áll és hogy ez utóbbi legtöbbnyire csak az ellenség üldözése által érhető el; hogy a siker mindig teljesebb ott, ahol győzelmet arattunk s ennélfogva egy vonalról vagy irányból a másikra átugrani csak szükség esetén szabad; hogy a megkerülés jogosultságát általában csak a túlsúly, vagy pedig a saját összekötő és visszavonulási vonalunknak az ellenség hason vonala fölötti túlsúlya eredményezheti; hogy tehát az előbbiből kifolyólag az oldalállások hasonló körülményektől függenek; hogy minden támadás gyengül az előrenyomulásban.

Clausewitz ezen értesítés megírása után még 1830-ig szorgalmasan dolgozgatott munkáján; 1830-ban a tüzérséghez áthelyezve, óriási elfoglaltsága írói működésének véget vetett.

Kéziratait rendezte és azokat feliratokkal ellátva, lepecsételte, mintha tudta volna, hogy munkásságát örökre befejezte.

Clausewitz tényleg - az utókorra nagyon is korán - 1831-ben elhalálozott.

A nagy író hátrahagyott műveit neje, Clausewitz Mária grófnő, férjének néhány barátja közreműködésével, 1832-ben rendezte sajtó alá.

[1] Kivonatosan.

Szerző előszava

Hogy a tudományosság fogalma nem egyedül és nem is főképpen a rendszerben és annak betetőzött épületében áll, az ma már különös fejtegetésre nem szorul. Ebben a műben, melynek felszínén rendszer egyáltalán nem látható, kész tanépület helyett csak épületdarabokkal találkozunk.

Benne a tudományos alakot az az igyekezet képviseli, mely kikutatja a háborús jelenségek lényegét s reámutat összefüggésükre ama dolgok természetével, melyekből alkotva lőnek. A bölcsészeti következtetések elől sohasem fértem ki. Amidőn azonban ez a következtetés nagyon is vékony fonallá kezdett elnyúlni, előnyösebbnek véltem azt elszakítani és azután újból a tapasztalat megfelelő jelenségeihez hozzákötni.

Mert amiként némely növény gyümölcsöt csak akkor terem, ha nem hajt ki túlmagasra a tőből, ép úgy a gyakorlati művészeteknél sem szabad az elméleti virágokat és leveleket kelleténél magasabbra fejleszteni, hanem igyekeznünk kell azokat az ő sajátos termőtalajukhoz: a tapasztaláshoz közelebb tartani.

Kétség nélkül hiba lenne, ha valaki a búzaszem vegyi alkatrészeiből akarná a kalász alakját meghatározni, mert csak a mezőre kell lépnie, hogy ott találja készen a kalászt. Vizsgálódás és megfigyelés, bölcselet és tapasztalat egymást soha meg ne vesse és ki ne zárja; hiszen ők egymásért kölcsönösen jótállást vállalnak el.

E könyv tételei tehát belső szükségességük tömör boltozatával vagy a tapasztalatra, vagy pedig magára a háború fogalmára, mint külső pontra támaszkodnak és ekként a boltozat - vánkosokat nem is nélkülözhetik.[1]

Talán nem lehetetlen dolog a háború rendszeres elméletét szellemesen és hatalmasan megírni; az eddigiek bizony ettől nagyon is távol állnak. Eltekintve a tudományt nélkülöző szellemüktől, a rendszer összefüggése és teljessége utáni hajhászásban telítve mindennemű köznapi dolgokkal, közszólamokkal, fecsegésekkel.

Ha találó képet akarunk az ilyfajta könyvek tartalmáról, olvassuk el Leuchtenbergnek következő kivonatát egy tűzoltószabványból:

»Ha valamely ház lángban áll, mindenekelőtt a balról levő ház jobb fala, ellenben a jobbról álló ház bal fala oltalmazandó, mert, ha például a balról álló ház bal falát akarnánk oltalmazni, akkor e ház jobb fala a bal faltól jobbra esik és következésképpen amennyiben a tűz ettől a faltól és a jobb faltól is jobbra esik (mert hiszen feltételeztük, hogy a ház a tűztől balra fekszik), úgy a jobb fal a tűzhöz közelebb van, mint a bal fal és a háznak jobb fala oltalom hiányában leéghetne, még mielőtt a láng az oltalmazott bal falhoz közelednék; következésképpen olyas valami égne le, ami nem oltalmaztatik és pedig még hamarább, mint égne egy másik, ha ezt nem is oltalmaznák, következésképpen ezt hagyni, amazt oltalmazni kell. Hogy a dolgot magunknak megtartsuk, emlékünkbe kell vésni, hogy: ha a ház a tűzhöz jobbra esik, akkor a bal fal és ha a ház balra van, úgy a jobb fal.«

Hogy ilyen közszólamok által a szellemes olvasó ne riasztassék vissza és a kevés jó sok vízzel hígítva ízetlenné ne tétessék, szerző elhatározta, hogy azt, amit a háborúról benne sok évi gondolkozás, a háborút ismerő okos emberekkel folytatott érintkezés és saját tapasztalata megérlelt, mint nemes fémet kis szemecsekben nyújtja majd.

Ilyet énképen jöttek létre a könyvnek külsőleg csak gyenge összefüggésben levő fejezetei, de amelyeknél remélhetőleg nem hiányzik a belső kapocs. Lehet, hogy nemsokára jövend egy oly elme, mely képes lesz ezen egyes szemecsek helyett az egészet, mint salak nélküli tiszta fémet egy öntvényben állítani elő.

[1] Hogy ezt nem tartja be sok katonai író, különösen pedig azok, kik a háborút tudományosan akarják tárgyalni, mutatja az okoskodások sok példája, amelyekben a pro és kontra egymást annyira felfalja, hogy még farkuk sem marad meg, mint a mesebeli veszekedő oroszlánoknál.

Előszó az elektronikus kiadáshoz

Vajon mi indokolja egy alapvetően száraz, hosszú és a nem hadtörténettel foglalkozó olvasó számára eléggé unalmas könyv tartós sikerét és a szerző személyét körüllengő aurát?

Az első könyv első fejezetének 24. pontjának címe: „A háború a politikának folytatása csupán, csakhogy más eszközökkel.” Ez adott számos háború kirobbantásához erkölcsi felhatalmazást, politikai alátámasztást a könyv megjelenése óta. Ám még ez sem indokolná Clausewitz manapság tapasztalt népszerűségét. Ezen másik, jóval újabb keletű ok azonban már nem innen, hanem az üzleti tudományok felől ékezik. Nagyon sokan a modern korban, amikor a fizikai ütközetek egyre ritkábbak (bár éppen nem errefelé tendál jelenleg a világ…) a háborút az üzleti életbe áttevődő harcok, összecsapások megjelenéseként látnák, és az üzleti tudományok bizony nagyon sokat merítettek a hadtudományoktól. Nem is véletlen. Manapság egy-egy multinacionális cég olyan mérvű emberi és anyagi erőforrások fölött bír, mint amekkorával Clausewitz korában, vagy az azt megelőző időkben közepes nagyságú nemzetek rendelkeztek. Nem haszontalan tehát a nagy teoretikusoktól tanulni.

Időszerű-e Clausewitz? Írása semmiképp, eszmeisége annál inkább: politika és hadsereg, politikus és tábornok/főtiszt manapság talán még inkább összeforr, összekapcsolódik és nem működik (hatékonyan) egymás nélkül. Írása pedig azért avult el, mert talán az utolsó nagy szintetizálóként a korábbi évszázadok-évezredek alapvetően felületen (és nem háromdimenziós térben) és izomerővel működtetett hadműveleteit, összecsapásait taglalja katonai szempontból. Az I. Világháborúval azonban minden megváltozik: megjelenik a géperejű kocsi, a teherautó, harckocsi stb., új fegyvernemek jönnek létre (légierő, tengeralattjáró), melyek a hadvezetést alapvetően új alapokra helyezik. Újabb lökést ad mindennek az űrhadviselés: az USA hatodik fegyveres erejeként 2019-ben alapították meg az önálló Űr-erőt.

Korunk tehát a hadi-gondolkodás jelentős átalakulását éli. Várjuk egy új szintetizáló lángelme felbukkanását, aki korának legjobb elméjeként képes olyan összefoglaló munkát letenni az asztalra, mint amit Clausewitz alkotott csaknem 200 évvel ezelőtt. Egy ilyen modern munka egyik alapja lesz Clausewitz munkássága és figyelemreméltó gondolatai.

a kiadó

ELSŐ KÖNYV

A háború természetéről

1.

Mi a háború?

1. Bevezetés

Mielőtt tárgyunk mivoltát az ő benső összefüggésében vennénk vizsgálódásunk alá, az a szándékunk, hogy előbb annak elemeivel, azután ez utóbbiak alkatrészeivel, avagy tagjaival foglalkozzunk, tehát, hogy az egyszerűtől az összetett felé haladjunk. De mert tárgyunk részei oly szoros kapcsolatban állnak az általuk alkotott egésszel, miképp a részektől az egész fogalmát különválasztani nem lehet: sehol sem szükségesebb, mint a jelen esetben a tárgyalást az összegész lényegének át pillantásával kezdeni meg.

2. Meghatározás.

A háború fogalmának nehézkes publicisztikai meghatározásába nem bocsátkozunk, csak elemével: a párviadallal foglalkozunk. A háború tág körben dúló párviadal. S ha ennélfogva a háborút alkotó párharcok nagy számát egységnek tekintjük: csupán két küzdő fél áll előttünk, akiknek mindegyike arra törekszik, hogy a másikat saját akaratának teljesítésére kényszerítse, ellenfelét leverje s ezáltal további ellenállásra képtelenné tegye.

A háború tehát az erőszak ténye, mellyel az ellenséget saját akaratunk teljesítésére kényszeríteni igyekszünk.

Az erőszak az erőszakkal szembeszállandó, magát a tudomány és művészet vívmányaival szereli fel s bár a népjog címén alkotott korlátozások nyomon követik is, ezek, mint afféle majdnem észrevehetetlen s említésre is alig érdemes tényezők, erejét lényegesen nem csökkentik.

Az erőszak, t. i. a fizikai erőszak tehát, mivel az állam és törvény fogalmának keretén kívül erkölcsi erőszak nincsen: az eszköz; akaratunknak az ellenségre való kényszerítése pedig: a cél.

Ez utóbbinak biztos elérése végett az ellenséget védelemre képtelenné kell tennünk. A hadviselés tulajdonképpeni célja tehát az ellenség ellenállásának megtörése. E szerint eme szándék helyettesíti a fönt említett célt,[1] amelyet, mint a háborúhoz szorosan nem tartozót, bizonyos mérvben háttérbe is szorít.

3. Az erőszaknak végletekig terjedő alkalmazása

Találkozhatnak emberbarátok, kik csak amúgy könnyedén azt gondolhatnák, hogy az ellenségnek lefegyverzése és leverése valamely mesterkélt módon, vérontás nélkül is eszközölhető s hogy a hadművészet valódi célzata csupán csak erre irányulhat. De bármily tetszetős legyen is e felfogás, nem egyéb ez tévedésnél, amelyet annyival is inkább ki kell irtanunk, mivel a jószívűség botlásai veszélyes dolgokban - amelyek közé a háború is tartozik - éppen a legkárosabbak. A fizikai erőszak alkalmazása az értelem közreműködését éppen nem zárja ki, ennek következtében az, aki ezt az erőszakot[2] kíméletlenül alkalmazza és nem nézi, vajon e mellett vér, sok vér folyik-e, túlsúlyra emelkedik ama másik fölött, ki ezt nem cselekszi. Természetes, hogy ekként a kíméletlenebb a másikra törvényt ró. Ezt tudva, mindkét fél egész a végletekig azon van, hogy ellenfelét az erőszak alkalmazásában fölülmúlhassa s ebbeli törekvésükben az ellenfélben rejlő ellensúlyon kívül egyéb korlátot nem ismernek.

Csakis így kell a dolgot tekintenünk. Fonák s haszon nélkül való törekvés lenne a vad, nyers (és kegyetlen) elem iránt érzett ellenszenvből annak természetét figyelmen kívül hagyni.

Hogy a művelt népek háborúi jóval kevésbé kegyetlenek és rombolók a műveletlen népekénél, ennek oka azokban a társadalmi állapotokban rejlik, melyek az államok belsejében és az egyes államok közt léteznek. Eme társadalmi állapot és ennek viszonyai szerint alakul ugyanis a háború; ezek szabnak számára föltételeket, szorítják korlátok közé és mérséklik.

Ebből azonban nem lehet azt következtetni, hogy a mérséklet s egyéb korlátozó tulajdonság a háború természetében rejlenének; ezeket csak esetlegesen veszi fel. A mérséklet elvét a háború bölcseletébe felvenni merő képtelenség.

Az emberek egymás közt vívott harcában tulajdonképpen két egymástól különböző elem nyilvánul: az ellenséges érzület s az ellenséges szándék; e kettő közül az utóbbit választottuk meghatározásunk ismérvéül, mivel az előbbinél általánosabb. A gyűlöletnek ösztönben gyökeredző legvadabb szenvedélyét nem képzelhetjük ellenséges szándék nélkül; ellenben számtalan olyan ellenséges szándék van, mellyel ellenséges érzület vagy éppen nem, vagy csak kis mértékben jár. A vad népeknél a kedély, a művelt népeknél pedig az értelemszülte szándék az uralkodó; ámde é különbség nem a vadság és műveltség lényegében, hanem inkább ez állapotokat kísérő körülményekben és intézményekben stb. rejlik. Azért tehát a felállított tétel (hogy a vad népeknél a kedély, a művelteknél az értelemszülte szándék az uralkodó) a legtöbb, de nem minden esetben jut érvényre.

Szóval: a legműveltebb népek közt is fellángolhat néha a szenvedélyes gyűlölet.

Ebből láthatjuk, hogy mily igaztalanok lennénk akkor, ha a művelt népek háborúit csupán csak azok kormányai rideg számításon alapuló cselekményeinek tekintenénk és azt képzelnénk, hogy a szenvedélyek, lassan-lassan kiküszöbölve, a háborúban oly kevés szerepet játszanak, hogy elvégre a haderő fizikai tömegére többé nem, csak annak viszonyaira - a cselekvés algebrájára - van szükség.

Az elmélet tényleg már e nyomon kezdett haladni, amidőn a legutóbbi háborúk jelenségei helyesebbre tanították. Ha a háború az erőszak ténye, akkor az szükségképen az érzület világába is tartozik. Ha pedig a háború nem is lenne közvetlenül az érzület folyománya, mégis többé-kevésbé erre visszavezethető. Az érzületnek többé-kevésbé befolyásoló nyilvánulása pedig nem a műveltség fokától, hanem az ellenséges érdekek fontosságától és tartamától függ.

Ha tehát azt észleljük, hogy a művelt népek a hadifoglyokat meg nem gyilkolják, az ellenség városait és országát el nem pusztítják, mindez azért történik, mivel hadviselésükbe az értelmiség jobban belevegyül, mely aztán nekik az erőszak alkalmazásához az ösztön eme vad nyilvánításainál hathatósabb eszközöket nyújt.

A lőpor feltalálása, a lőfegyverek folytonos tökéletesítése, mind kézzelfoghatóan igazolják, hogy a hadviselés szolgálatába szegődött műveltség a háború fogalmának az ellenség megsemmisítésére irányuló célzatát semmikép sem zavarta meg vagy terelte más irányba.

Ismételjük tehát tételünket: a háború az erőszak ténye, amelynek alkalmazásában határ nincsen; így szab az egyik fél a másiknak törvényt s áll elő ama kölcsönhatás, amely ennek fogalma szerint a végletekig vezet.

Ez az az első kölcsönhatás és ama első véglet, amelyre bukkanunk.

(Első kölcsönhatás.)

[1] A politikai célt: akaratunknak az ellenségre való kényszerítését.

[2] Az értelemmel károsult erőszakot.

Visszapillantás a 3. pontra
(Hazai Samu)

Szerző bebizonyítandó elméleti tételét: hogy háború esetén az erőszak alkalmazásában határ nincsen, vagyis az erőszakoskodásban mindegyik fél a másikat túlszárnyalni kívánja, kiinduló pontul az emberbarátok ama tévhitét választja, amely szerint a háború a műveltségnek idővel fokozódó tökélye mellett vérontást nem fog kívánni.

Ez képtelenség!

Az ellenség védekezésképtelenné tétele, mely elvontan véve a háború végső célja, az ellenfél fizikai gyengítését, tönkretételét kívánja; ez pedig vérontás nélkül nem valósítható meg.

A műveltség csak a kegyetlen, csak a felesleges vérontásnak vethet gátat; egyébnek nem!

Nem létezhetik oly művelt nép, mely ha létérdekéről van szó, a háborúban önfeláldozással járó könyörületes emberbaráti indulatot tanúsítson, mert: hiszen az, aki a nyers erőszakot minden melléktekintet nélkül alkalmazza, feltétlenül előnyben van a másik fölött.

Ezt pedig nem akarhatja egyik fél sem s ekként: a végletek törvénye magának érvényt szerez.

4. A végcél: az ellenségnek védelemre képtelenné tevése.

Már mondtuk, hogy a hadviselés célja: az ellenség védekezésképtelenné tétele. - Immár be akarjuk bizonyítani, hogy arra legalább az elmélet szempontjából szükség is van.

Hogy az ellenség a mi akaratunkat teljesítse, oly helyzetbe kell őt hoznunk, mely reá nézve károsabb, mint az áldozat, melyet tőle követelünk. Annak a káros helyzetnek, melybe az ellenséget juttatni akarjuk, természetesen nem szabad pillanatnyi (rövid) tartamúnak lenni, mivel az ellenség különben egy kedvezőbb időpontot várna be, s akaratunknak nem engedne. Az egymásután következő hadi cselekmények által létesítendő helyzeteknek tehát legalább az elmélet szerint az ellenségre nézve mindinkább elviselhetetlenebbé kell válniuk. A legrosszabb helyzet, melybe valamely hadviselő fél juthat: a teljes véd- képtelenség.

Ha tehát az ellenséget a háború által saját akaratunk teljesítésére kell szorítanunk, akkor vagy védekezésképtelenné tegyük őt, vagy pedig oly állapotba juttassuk, amelyben a védekezésképtelenség veszélye fenyegeti. Ebből következik, hogy a hadi működés céljául mindenkor az ellenség lefegyverzését vagy - ha úgy tetszik - tönkretételét kell kitűznünk.

Mivel pedig a háború nem valamely eleven erőnek holt tömeg ellen intézett működéséből - mert hiszen az egyik fél föltétlen tűrése esetén háború nem jöhet létre, - hanem mindenkor két élő erőnek egymás ellen intézett lökeméből áll, ennélfogva mindazt, mit a hadakozás végső céljául mondottunk, mindkét félre alkalmaznunk kell. Itt tehát ismét kölcsönhatás nyilvánul. Mindaddig, míg ellenségemet tönkre nem tettem, attól kell tartanom, hogy ő ver le engem; nem vagyok tehát többé ura magamnak, mivel ő szab elém törvényt, miként én vele tevém. Ez a második kölcsönhatás, mely a második véglethez vezet.

(Második kölcsönhatás.)

5. Az erők végső megfeszítése.

Hogy az ellenséget legyőzhessük, erőfeszítésünket az ő ellenálló erejéhez kell szabnunk; ellenálló ereje bizonyos eredményben nyer kifejezést, melynek tényezői egymástól el nem különíthetők; ezek: a rendelkezésre álló eszközök és az akaraterő nagysága.

A rendelkezésre álló eszközök nagysága, amennyiben az (habár nem is egészen) számokon alapszik, még meghatározható; de az akaraterő foka már kevésbé állapítható meg és csakis az indító tényezők fontossága után becsülhető némi- képen meg. Föltéve, hogy ezen úton az ellenség ellenálló erejének nagyságát meglehetős valószínűséggel sikerül megállapítanunk, úgy ennek alapján saját erőfeszítésünk mértékét szabhatjuk meg s azt azután vagy annyira fokozzuk, hogy általa az ellenség erejét túlszárnyaljuk, vagy pedig abban az esetben, ha erre képesek nem lennénk, azt lehető naggyá tesszük. Ámde ugyanezt cselekszi az ellenfél is, tehát mindkét fél újabb versenyre kel, amely a merev elmélet szerint ismét a végletek felé törekvést eredményezi.

Ez a harmadik kölcsönhatás és harmadik véglet amelyre bukkanunk.

(Harmadik kölcsönhatás.)

6. Módosítások a valóságban.

Azt tapasztaljuk, hogy a kutató elme, ha végletekkel, az erők összeütközésével van dolga, melyek magukra hagyatva az ő benső törvényükön kívül egyébnek nem hódolnak: a puszta fogalom elvont mezején sehol meg nem pihen mindaddig, míg csak a legszélsőbb határig el nem ért.

Ha tehát a háború puszta fogalmából a cél számára, melyet kitűztünk, valamint az eszközökre nézve is, melyeket alkalmazni szándékozunk, valamely abszolút pontot akarnánk levezetni: úgy a szüntelen kölcsönhatások közepett oly szélsőségekbe jutnánk. amelyek a képzelő erőnek a logikai elménckedés alig látható szálaiból szőtt játékánál egyebek nem lennének.

Ha az abszolútra támaszkodva, minden nehézséget egy tollvonással akarnánk megkerülni s logikai következetességgel megmaradnánk amellett, hogy mindenkor a végsőkre elkészülve a legvégső erőfeszítést kell kifejtenünk: az ily tollvonással nem a való élet, de a könyvek számára alkotnánk törvényt.

Feltéve még azt is, hogy az erőfeszítés legszélsőbb határa abszolút és könnyen kipuhatolható lenne, meg kell vallanunk, hogy az emberi elme még ez esetben is nehezen vetné magát e logikai ábrándozás alá. Némely esetekben haszontalan erő- fecsérlés következnék be, melyet a kormányzás egyéb alapelvének kellene ellensúlyoznia, emellett az akaratnak oly mérvű megfeszítése követeltetnék, mely a kitűzött céllal helyes aránybán sehogy sem állna. Ennélfogva tehát az akaraterő a kívánt fokban nem is nyilvánulna, mivel az emberi akarat erejét logikai elmélkedésből sohasem merítheti.

Minden máskép alakul azonban, ha az elmélet elvont teréről a valóságba lépünk: amott mindent az optimizmusnak kellett alárendelnünk és úgy az egyik félnél, mint másiknál fel kellett tennünk, hogy mindkettő egyaránt nemcsak a tökélyre törekszik, de azt el is Andi. Így lesz-e ez valamikor a valóságban is? Igen, ha:

1. a háború teljesen elszigetelt működés lenne, hirtelen keletkeznék és az államélet megelőző folyásával összefüggésben nem állna;

2. ha az egyetlen döntésből, vagy akár az egyidőben történő döntések sorozatából állna;

3. ha általa teljes döntés lenne elérhető, amelyet a nyomában keletkező politikai állapotokra fektetett számítások legkevésbé sem befolyásolnának.

7. A háború elszigetelt művelet sohasem lehet.

Az első pontra vonatkozólag: A hadviselő felek egyike sem tekinthető a másikkal szemben elvont személynek, de még az ellentállás eredményeit létrehozó - nem külső dolgokon alapuló - tényezővel, t. i. az akarattal szemben sem. Ez az akarat nem teljesen ismeretlen, mert annak mai állapotából mindenkor következtethető, hogy milyenné válik majd holnap.

A háború nem hirtelen keletkezik, elterjedése nem pillanat műve; ennélfogva tehát az ellenfelek mindegyike a másikat legnagyobbrészt nem aszerint ítéli meg, hogy szorosan véve milyennek kellene lennie s mii tennie, de ítéletét arra alapítja, hogy ellenfele milyen és mit cselekszik. És mert az ember az ő tökéletlen szervezetével mindenha a legfőbb jó mögött marad: a mindkét részen mutatkozó hiányok a mérséklő elvet képviselik.

8. A háború nem lehet egyetlen, tartam nélküli csapás.

A második pont a következő vizsgálódásokra indít:

Ha a háború egyetlen döntésből vagy az ugyanazon időben történő döntések sorozatából állna, úgy a hozzá való mindennemű előkészületnek természetesen a végletek célzatával kellene bírnia, mivel az e tekintetben elkövetett mulasztás később semmiképpen sem lenne helyrehozható; ez esetben a valódi életből legföljebb az ellenfél előkészületei - amennyire azok előttünk ismeretesek - szolgálhatnak átérünk mértékül; minden egyéb zsinórmértéket az elvont fogalmak teréről kellene meríteni.

Ha azonban a döntés több egymást követő ténykedésből áll, a megelőzők természetesen összjelenségeikkel együtt a következendők számára mértéket adhatnak. Így azután a valódi élet az »elvont« helyébe lép és mérsékli a végsők után való törekvést.

A háború szükségszerűleg egyetlen döntésből, vagy az egy és ugyanazon időben történő döntések sorozatából állana, ha a harcra hivatott valamennyi eszköz egyszerre vétetnék igénybe, avagy lenne igénybe vehető; mert amennyiben a döntés annak a félnek eszközeit, akire nézve balul üt ki, szükségképen csökkenti: nagyon természetes, hogy abban az esetben, ha az első döntésnél minden harceszköz alkalmaztatott, második döntésre gondolni sem lehet. A még ezután bekövetkezhető hadi ténykedések voltaképppen csak az elsőhöz tartoznának s annak tartamát alkotnák.

Láttuk azonban, hogy már a háborúhoz való előkészületeknél a puszta fogalom helyébe az élet valósága, valamely végletekig menő föltevés helyére valódi mérték lép: tehát ebből az okból a két félnek egymásra gyakorolt kölcsönhatása a végső erőfeszítés vonalától hátramarad s nem alkalmazza egyikük sem már kezdetben ereje összességét. De valamennyi erőnek egyszerre való alkalmazását ezek természete és használatuk módja is kizárja.

Ezek az erők: a tulajdonképpeni haderő, az ország terepviszonyaival és népességével, továbbá a szövetségesek.

Az ország az ő terepviszonyaival és népességével tudniillik azonkívül, hogy a tulajdonképpeni küzdő erők forrása, egyúttal azzal a részével, mely a hadszínhely, avagy arra számottevő befolyást gyakorol: a háború hatásos tényezőinek jelentékeny részét alkotja.

Habár minden mozgásba, hozható küzdő erőt egyidőben működtethetnénk is, nem úgy valamennyi erősséget, folyamot, hegységet és lakost stb., szóval nem az egész országot, hacsak ez nem oly kicsiny, hogy már a háború első ténye egész széltében igénybe veszi. De a szövetséges fél közreműködése sem függ a hadviselők akaratától; az állam viszonyok természetében rejlik, hogy a szövetséges sokszor csak később avatkozik be, vagy erősíti meg magát az elvesztett egyensúly helyreállítására.

Hogy az ellenálló erők eme része, melyet rögtön alkalmazni nem lehet, némely esetben az összerónék sokkal nagyobb része, amint azt az első pillanatra hinnénk és hogy ennek következtében az erők egyensúlya helyreállítható még ott is, hol az első döntés nagy erővel történvén, az nagy mértékben meg is zavartatott: a később következőkben fog kifejtetni. Itt csak annak bebizonyítására szorítkozunk, hogy a háború természete az összes erőknek egy és ugyanazon időben szándékolt teljes egyesítését meg nem engedi.

Ez ugyan magában véve nem ok arra, hogy az első döntés érdekében teendő erőfeszítések mérsékeltessenek, mivel a döntés kedvezőtlen kimenetele mindenkor hátrány, amelynek magunkat szándékosan kitenni nem szabad, mivel az első döntés, ha egyetlen nem is marad, a következendőkre annál nagyobb befolyást gyakorol, minél nagyobb volt; mindazonáltal egy később bekövetkezhető döntés lehetősége azt eredményezi, hogy az emberi szellem a roppant erőfeszítésektől való féltében hozzá menekül, tehát az erőket az első döntéshez nem oly tömegben gyűjti össze és nem annyira feszíti meg, mint amilyen mértékben ennek különben történni kellene.

Mit a két fél egyike gyengeségből elmulaszt, az a másiknál a mérsékletre nézve valódi és tárgyilagos alappá válik s eme kölcsönhatás aztán a véglet felé törekvést az erőfeszítésben alább szállítja.

9. A háború végeredményében nem mindenkor abszolút értékű.

Végül pedig az egész háborúnak végeredménye sem tekinthető mindenkor abszolút értékűnek, mivel a legyőzött állam vereségében gyakorta csak múló bajt lát, amelyen a politikai viszonyok későbbi időkben még segíthetnek. Hogy mennyire mérsékli ez a körülmény is a feszültséget, az erő kifejtés hevességét: magától értetődik.

Visszapillantás a 3-9. pontokra
(Hazai Samu)

Clausewitz a 3., 4. és 5. pont alatt a kölcsönhatások okozta végletek törvényét fejtegeti.

A hadakozó felek - úgymond - az erőszak alkalmazásában az ellenségnek védelemre képtelenné tételében, az erők megfeszítésében határt nem ismernek; vagyis más szóval mindegyik fél in theoria azon igyekszik, hogy célja elérésében az összes rendelkezésre álló erőket a legerélyesebb módon akként használja fel, hogy az ellenséget fizikailag teljesen tönkre tegye.

A végletek törvénye azonban csak elméleti, mert mint szerző 7., 8. és 9. pont alatt bizonyítja, a valóság nagyon is módosítja azt.

Rendezett államok népeinél a legnagyobb hévvel vívandó élethalál harcról a legtöbb esetben nem lehet szó, mert:

a) a hadviselő felek a háborúhoz való előkészületeket ellenfelük ismert viszonyaihoz mérten, tehát csak egy bizonyos határig menve állapítják meg (lásd a 7. pontot);

b) a háború anyagi és erkölcsi okoknál fogva nem áll, nem állhat egyetlen döntésből; márpedig, ha a háborút egy csapás nem dönti el, csak természetes, hogy a végletek törvényét az erőfeszítésre nézve alkalmazni nem lehet;

c) az egyik vagy másik fél nem akarja léteiét kockáztatni azáltal, hogy összes erejét latba dobja; nem akarja azért, mert azt véli, hogy amit a jelen megtagad, meghozhatja majd a jövő.

Ha a valóságban a végletek törvénye hatályát veszti, mi a mértéke a háború nagyságának?

Mindenekelőtt a politikai cél és hatása a tömegre, az ellenfelek jelleme, állami berendezései, állapotai és viszonyai.

Természetesnek fogjuk találni, hogy például: a nemzet szabadságáért, a megélhetésért vívandó háború nagyobb erőfeszítést hoz létre, mint olyan, amelyet egyéni vagy pártokokból vagy pedig hamis nyomon járó rövidlátó politikáért, tehát esetleg a nemzet érdeke ellen kell végigküzdenünk.

A politikai cél egymaga azonban csak viszonylagos mértéket szolgáltat a háború nagyságára nézve.

Az ellenfelek jelleme, állami berendezései s viszonyai azok, melyek növelik vagy kisebbítik a háborúnak a politikai cél által követett erejét. Például: csekély politikai ok is szülhet erőteljes és nagy háborút két hatalmas, de egymással hosszú időn keresztül vetélkedő nemzet között (1870/71. francia-német háború). Vagy politikai célból keletkező háború elposványosodhatok a nemzet közömbössége vagy rossz tulajdonságai folytán. (Hannibál Róma ellen.)

Hatalomra nézve egyenlőtlen államok között kitörő háború erejét, nagyságát a politikai célon kívül a kisebb állam népének jelleme, ereje, országának, vagyis a hadszínhelynek mineműsége határozza meg. (1864-iki osztrák-porosz-dán háború.)

FOLYTATÁS

10. A végletek és abszolút fogalmak helyét az élet valószínűségei foglalják el.

A mondottakból látjuk, hogy a hadakozásban az erőknek a végsőkig való fokozásáról szóló szigorú törvény nem talál alkalmazást.

Ha a végletektől tartani nem kell s azokra többé nem is törekszünk: az ítélet dolga lesz majd megállapítani ama határokat, ameddig az erőfeszítésnek terjednie kell; ez azonban csak amaz adatok alapján - amelyeket a való élet jelenségeiben nyerünk - a valószínűség törvényének alkalmazása mellett történhetik. Ha az ellenfelek immár nem puszta fogalmak többé, hanem egyedített (individuális) államok és kormányok, ha a háború többé nem képzeleti, hanem a cselekvésnek sajátszerű idomúit folyamata: úgy a valóban létezők nyújtják az adatokat, amelyekből az ismeretlent - a bekövetkezendőt - megállapítani kell. A felek mindenike tehát a valószínűség törvényének alkalmazásával az ellenfél jelleméből, berendezéseiből, állapotából s viszonyaiból von következtetést annak cselekvésére, amelyhez aztán saját cselekvését szabja.

11. Immár a politikai cél ismét előtérbe nyomói.

E helyen önmagától oly tárgy kerül vizsgálódásunk körébe, melyet onnan (lásd 2. pontot) eltávolítottunk. Ez a háború politikai célja.

A politikai célt a végletek törvénye, továbbá az ellenségnek leverését és képtelenné tételét célzó szándék bizonyos tekintetben háttérbe szorították. De amint a végletek törvényének szigora enyhül, amint az ellenség védekezésképtelenné tételét és leverését célzó szándék céljától eltér (tehát törekvésében enged), a háború politikai céljának előtérbe kell lépnie. Ha vizsgálódásunk nem egyéb meghatározott személyek- és viszonyokra alapított valószínűség-számításnál: akkor az indító okként szereplő politikai célnak az eredményre nézve jelentékeny tényezővé kell válnia.

Minél kisebb az áldozat, melyet ellenfelünktől követelünk, annál kevesebb erőfeszítést várhatunk részéről. Minél kisebb tehát az ő erőfeszítése: annál csekélyebbek lehetnek a mieink is. Továbbá minél kisebb a politikai cél, melyet magunk elé tűztünk, annál csekélyebb jelentőséget tulajdonítunk annak s így annál hamarabb ejthetjük azt el: tehát annál csekélyebb lesz már ennélfogva is saját erőfeszítésünk.

Így válik tehát a háború eredeti indító okául szolgáló cél úgy a hadakozás által elérni szándékolt célnak, valamint a követelt erőfeszítéseknek is szabályozójává.

Ez azonban nem önmagától önmagáért, hanem mert nem elvont fogalmakkal, de valóban létező dolgokkal állunk szemben: mindkét államra való tekintetből alakul így. Egy és ugyanazon politikai cél a különböző népeknél, vagy akár ugyanazon népnél is különböző időkben különböző hatást idézhet elő. A politikai célt tehát mértékül csak akkor alkalmazhatjuk, ha ama hatást tekintjük, melyet ez az általa mozgásba hozandó tömegre gyakorol. Szóval a politikai cél mellett a tömeg természete is figyelembe veendő. Hogy ennek következtében az eredmény egészen más lehet, aszerint, amint a tömegben a cselekvésre kedvező vagy kedvezőtlen hangulat van, könnyen belátható. Két népben vagy államban oly mérvű feszültség, vagy az ellenséges indulatok oly nagy tömege lakozhat egymás ellen, hogy a háborúnak magában jelentéktelen politikai oka a természetét messze túlszárnyaló hatást: valóságos robbanást idézhet elő.

Ilyképpen áll ez a politikai cél által mindkét államban előidézett erőfeszítésekre, valamint a hadivállalat számára kitűzött célra nézve is.

A politikai cél némelykor a hadivállalat számára kitűzött céllal egybeesik: p. o. bizonyos tartomány elfoglalásánál; némelykor azonban nem alkalmas arra, hogy a háborúnak céljául szolgálhasson. Ez utóbbi esetben ilyen (hadi cél) felállítandó, amely azután a politikai célt, a békekötésnél, mint egyenrangú tényező helyettesítheti. De ezen ürügyek választásánál is mindenkor figyelembe kell venni az egymással szemben álló államok sajátosságait. Vannak viszonyok, amelyek közepeit, ha a kitűzött politikai célt feltétlenül el akarjuk érni: a háború indító okául felvetett ürügynek emennél (t. i. a politikai célnál) követelőbbnek kell lennie. A politikai cél, mint mérték (azaz szabályozó) annál inkább lép előtérbe, sőt határoz, minél közönyösebbek a tömegek s minél kisebb az egymással szemben álló államok közötti feszültség. Amint látjuk tehát, lehetnek esetek, amelyekben a politikai cél csaknem egyedül dönt.

Ha a hadi vállalat tulajdonképpeni célja a politikai cél (szándék) egyenértékű helyettesítője, úgy az ezzel karöltve jár és pedig annál inkább, minél jobban lép előtérbe a politikai cél (szándék). Ily módon aztán megmagyarázható, hogy belső ellenmondás nélkül lehetnek kisebb-nagyobb fontosságú és több-kevesebb eréllyel vívott háborúk: az irtóháborútól kezdve az egyszerű fegyveres megfigyelésig. Ez azonban már egy olynemű kérdéshez vezet, amelyet a későbbiek folyamán még kifejteni tartozunk.

12. Ámde ezzel nincsen kifejtve, vajon a hadműveletek szünetelése a háború közben helyén van-e?

Mélyen a dolog természetébe hatoló kérdés:

Vajon a hadműveletek szünetelhetnek-e csak egy pillanatnyira még abban az esetben is, ha a politikai követelmények mindkét félnél a lehető lege sekélyeidét, a használatba vett eszközök még oly gyengék s a hadivállalat számára kitűzött cél még oly jelentéktelen is?

Minden cselekvés végrehajtására bizonyos idő szükséges, amelyet tartamnak nevezünk s mely aszerint, amint a cselekvő a végrehajtásra több vagy kevesebb buzgalmat fordít, nagyobb vagy kisebb lehet.

E „több”-bel vagy „kevesebb”-bel itt foglalkozni nem akarunk. Dolgát mindenki a maga módja szerint végzi; a lassú nem azért végzi lassabban azt, mert arra több időt akar fordítani, hanem mivel neki már az ő természeténél fogva több időre van szüksége és sietve kevésbé jól tudná végezni. Ezen idő tehát benső okoktól függ és a cselekvésnek tulajdon képen i tartamát alkotja.

Ha már most a háborúban végbemenő minden cselekvésre nézve a fentebb kifejtett szükséges időtartamot vesszük alapul, az azon felül ráfordított idő, vagyis a hadi működésben beállott szünet - legalább az első benyomás szerint - észszerűtlennek tetszik. Emellett azonban sohasem szabad szem elől tévesztenünk, hogy itt nem a két hadviselő fél egyikének vagy másikának előhaladásáról, hanem az egész háború (hadi működés) lefolyásáról van szó.

13. Csak egy ok van, amely a cselekvést feltartóztathatja s ez ok mindig csak az egyik fél részén látszik lenni.

Ha két fél háborúra készült, úgy eme készülődésre őket bizonyára az egymás ellen érzett ellenséges elv (indulat) kényszerítette; az ellenséges elvnek (indulatnak), amíg csak a felek egymás ellen hadilábon állnak - tehát egész a békekötésig eltűnni nem szabad s az csakis a két ellenfél egyikénél, még pedig csakis azon feltétel alatt szunnyadhat, hogy ő a cselekvésre valamely kedvezőbb időpontot vár be.

Már az első pillanatra is úgy tűnik fel, hogy a föltétel mindenkor csak egyik oldalon lehet, mivel, ha ez az egyikre nézve előny, úgy a másikkal szemben az ellenkezővé, vagyis hátránnyá kell válnia. Ha az egyik felet érdeke a cselekvésre készti, úgy a másik felet érdeke okvetlenül a várakozásra kell, hogy utalja.

Az erők teljes egyensúlya a cselekvést meg nem szüntetheti, mivel ebben az esetben a pozitív célt követőnek, a támadónak, előnyomulásban kellene maradnia.

Ha azonban olyképpen akarnánk az egyensúlyt képzelni, hogy az a fél, aki részén a pozitív cél, tehát a nyomósabb indító ok van, egyúttal csekélyebb erővel rendelkeznék (mint a másik fél) s ennélfogva az egyenlet az erők és az indító ok eredményéből származnék, még ebben az esetben is mindig azt kellene mondanunk, hogy ha az egyensúly eme állapotában mi változás sem lenne várható, mindkét félnek békére kellene lépnie; ha pedig a változás előrelátható, ez csak az egyik fél részére nyújtana előnyt, a másikat pedig ezáltal cselekvésre kényszerítené. Látjuk tehát, hogy az egyensúly fogalmából a fegyverszünet szükségessége ki nem magyarázható, hanem hogy ezt mégis valamely, a cselekvésre kedvezőbb pillanat bevárására kell visszavezetnünk.

Tegyük fel, hogy két állam közül az egyiknek határozott (pozitív) célja az, hogy ellenfelétől valamely területet elvegyen avégből, hogy az ebben nyert előnyt a békekötés alkalmával értékesítse. Az elfoglalás ténye által politikai célját elérvén, számára a cselekvés szüksége megszűnt s a nyugvás ideje áll be. Ha ellenfele a dolog ilyetén kimenetelében megnyugszik: békét kell kötnie; de ha ezt tenni nem akarja, cselekednie kell; ha már most meggondoljuk, hogy e félnek tegyük föl négy hétnél több időre van szüksége, hogy a cselekvéshez szervezkedjék, úgy bizonyára elég oka van arra, hogy a cselekvést elodázza.

E pillanattól kezdve azonban a cselekvés logikus kötelezettsége a pozitív célt követő ellenfélre háramlik, őt arra ösztönözvén, hogy a legyőzöttnek a cselekvésre való szervezkedéshez időt ne engedjen. Magától értetődik, hogy a tárgyalt esetre nézve föltételezzük, hogy a felek egymás szándékáról kölcsönösen tájékozódtak.

14. Ezáltal a hadi munka folytonossága állna elő, ami újólag a végsőkig vezetne.

Ha a hadi munka folytonossága tényleg meg volna, úgy megint minden a végletekig vitetnék; mert eltekintve attól, hogy az ilyen szakadatlan tevékenység az érzelmi erőket inkább feltüzelné s ezáltal az egésznek a szenvedélyesség magasabb fokát, nagyobb elemei erőt kölcsönözne: a cselekvésbeli folytonosságnak eredményei is súlyosbakká válnának, ha az események (cselekmények) közt háborítatlan okozatbeli összefüggés állna elő úgy, hogy minden egyes cselekmény jelentékenyebbé, tehát egyszersmind veszélyesebbé is válnék.

Tudjuk azonban, hogy a háborúban e folytonosság ritkán, avagy éppen soha sincs meg s hogy számos olyan háború van, amelyben a reá fordított időből a tulajdonképpeni harci cselekvésre éppen a legkevesebb esik, míg az idő legnagyobb része a szünettel telik el.

Ez a jelenség nem lehet anomália s a cselekvés szünetelése a háborúban lehetséges, azaz a háború természete által ki nem zárt dolog marad.

Hogyan és miért van ez így? Most szándékozunk kimutatni.

15. Ebben az esetben az ellentétesség törvényét vesszük igénybe.

Miután az egyik fél vezérének érdekeit a vele szemben álló másik fél vezérének érdekeivel teljesen ellentétesnek tételeztük fel: az ellentétek törvényét alkalmaztuk. Ezen törvényről a továbbiak folyamán még külön fejezetben szólunk, itt csupán csak a következőket jegyezzük meg.

Az ellentétesség törvénye csak akkor érvényesíthető, ha az egy és ugyanarra a tárgyra alkalmazzuk, ahol a tevőleges mennyiségek vagy erők és ellentétjeik - a nemlegesek - egymást teljesen megsemmisítik. Az ütközetben mindkét fél győzni akar; itt tehát valódi ellentétesség nyilvánul, mivel az egyik győzelme a másikét teljesen megsemmisíti. Ha azonban két oly különböző dologról van szó, amelyeknek közös vonatkozásai (nem benső tulajdonságaikban, tehát nem magukban a dolgokban, hanem) rajtuk kívül vannak: úgy az ellentétesség is a dolgok vonatkozásaiban, de nem a dolgokban magukban nyilvánul.

16. Támadás és védelem nemre nézve különböző és egyenlőtlen erejű (nagyságú) dolgok, miért is reájuk nézve az ellentétesség elve nem alkalmazható.

Ha a háborúnak mindig egy és ugyanazon alakja lenne, azaz mindenkor csak az ellenség megtámadásából állna anélkül, hogy egyik a védelemre szorítkoznék, avagy más szavakkal: ha a támadás a védelemtől csupán a pozitív indító okban különböznék, amely az egyik félnél meglenne, ellenben a másiknál hiányzanék, emellett azonban a harc mégis mindig egynemű lenne, akkor e harcokban az egyik fél előnye a másik félre nézve mindenkor ugyanolyan mérvű hátránnyá válnék: tehát a valódi ellentétesség nyilvánulna.

Ámde a harctevékenység maga két alakban nyilvánul: a támadásban és védelemben, amelyek, amiként később tényleg ki fogjuk mutatni, igen különböző és egyenlőtlen erők. Az ellentétesség tehát nem a támadásban és védelemben magában, hanem amire mindkét fél törekszik: a döntésben rejlik.

Ha az egyik fél vezére a döntést később óhajtja, úgy azt a másik félnek, természetesen a harc ugyanazon alakjában, korábban kell kívánnia. Ha A érdeke azt parancsolja, hogy ellenfelét ne most, hanem 4 héttel később támadja meg, úgy fi érdekében az a kívánatos, hogy ne négy héttel később, hanem most támadtassék meg. Ez a közvetlen ellentét, amelyből azonban még nem következtethető, hogy B-nek érdekében állna, hogy A-t most rögtön megtámadja, ami nyilván egészen más dolog.

17. A védelemnek a támadás fölötti túlsúlya gyakorta megsemmisíti az ellentétesség hatását és ez fejti meg e műveletek szünetelését a háború közben.

Ha a védelem formája erősebb a támadásénál, amint ezt tárgyalásunk során ki fogjuk mutatni, az a kérdés merül föl: vajon a később bekövetkező döntésből származó előny az egyik félre akkora-e, amekkorát a védelem a másiknak nyújt; ahol az nem akkora, ellentétességével emezt (a védelem előnyét) nem is ellensúlyozhatja s ennélfogva a hadműveletek folyására be nem folyhat. Látjuk tehát, hogy az érdekek ellentétességében (polaritásában) rejlő buzdító erő abban a különbségben, mely a támadás és védelem ereje közi van, elenyészik s ennek következtében hatástalanná válhatok.

Ha tehát az, aki részére a jelen alkalom kedvezőnek mutatkozik, oly gyenge, hogy a védelem nyújtotta előnyről le nem mondhat, bele kell nyugodnia abba, hogy egy kedvezőtlenebb jövőnek nézzen elejébe, mivel reá nézve mindig előnyösebb lehet a kedvezőtlen jövőben védőleg harcolni, mint most támadólag lépni föl, avagy békét kötni. Miután pedig meggyőződésünk szerint a védelem nyújtotta előny (helyes módon értelmezve) igen nagy és sokkal nagyobb, amint azt az első pillanatra gondolnék: ezáltal a háborúskodás folyamán oly gyakran beálló szünetek könnyen megmagyarázhatók anélkül, hogy azokban valamely benső ellentmondást kellene föltételezni. Minél gyengébbek a cselekvésre késztő okok, annál inkább enyésznek azok el és semmis ülnek meg a tá madás és védelem különbségeiben s miként a tapasztalat mutatja, annál gyakrabban is állnak be szünetek a háborús munka közben.

18. Egy másik ok a helyzet hiányos áttekintésében rejlik

Van ezenkívül egyéb ok is, mely a hadi műveletekben szünetet hozhat létre, s ez a helyzetnek hiányos áttekintése. Mindegyik hadvezér csak a saját helyzetét képes eléggé áttekinteni; az ellenfélét csupán csak kétes hírek alapján ítélheti meg; ebben az ítéletében aztán tévedhet, s tévedése következtében azt hiheti, hogy a cselekvés sora az ellenségen van, holott pedig ő az, kinek cselekednie kellene. A helyzet hiányos áttekintést' ugyan éppen oly gyakran indít hú na időszerűtlen cselekvésre, mint a cselekvés időszerűtlen beszüntetésére is, ennélfogva úgy a hadiműveletek gyorsítását, valamint halasztását is előidézheti, mindazonáltal mégis mindig természetes oknak kell tartanunk, mely a hadiműveletet benső ellenmondás nélkül megakaszthatja. De ha meggondoljuk, hogy mindenkor inkább vagyunk hajlandók ellenfelünk erejét túlbecsülni, mint kevesebbnek tartani - mivel ez már az emberi természettel jár -, megengedhetjük azt is, hogy a helyzet hiányos áttekintése általánosságban nagy mértékben hozzájárul ahhoz, hogy a hadműveletek késleltetnek s azok elve is mérsékeltessék.

A szünetelés lehetősége a hadiművelet újabb mérsékléséhez vezet, miután e körülmény a szenvedélyekre csillapítólag hat, miután a háborúval járó veszélyt kevesbíti s az elvesztett egyensúly helyreállítására alkalmas eszközök számát gyarapítja. Minél nagyobb a feszültség, melyből a háború keletkezett, nűnél nagyobb tehát a háború erélye, annál rövidebbek lesznek e szünetek; minél gyengébb indító ok a háború elve, annál hosszabb leend a háború, mivel a nyomosabb okok az akaraterői fokozzák; az akaraterő pedig, amint tudjuk, mindenkor tényezőként, az erők eredményeként szerepel.

19. A hadi cselekmény (művelet) közben beálló gyakori szünetelés a háborút az »abszolút« fogalmától mindinkább eltávolítja és a valószínűségszámítás körébe tartozóvá teszi.

Minél lassabban folyik le azonban a hadicselekmény, minél gyakrabban és hosszabb időre szünetelnek azok, annál könnyebb lesz valamely tévedést helyrehozni, annál vakmerőbb lesz tehát a cselekvő föltételezéseiben, s annál inkább fog ezekben a végletek határán belül maradni és mindent a valószínűre s a »hiszem«-re építeni. Az adott viszonyokra alapított valószínűség-számításra nézve tehát, melyet a fennforgó eset természete megkövetel, a hadicselekmény többé vagy kevésbé gyors lefolyása több vagy kevesebb időt enged.

Visszapillantás a 12-19. pontokra
(Hazai Samu)

Míg Clausewitz az előző címekben a háború általános természetét először elvontan véve, majd a valóság tényezői tekintetbevételével fejtegette, addig a 12., 13., 14., 15., 16., 17., 18., 19. pontok alatt annak a kérdésnek megvilágításával foglalkozik, hogy mily okok szülik a háború közben gyakorta előforduló szüneteket.

E kérdés tisztázását nagyon lényegesnek tartja és pedig azért, mert a szüneteket előidéző okokból:

a) beigazolva látja, hogy a védelem helyes módon értelmezve nagyobb előnyt nyújt, mint a támadás; továbbá

b) következtetést von arra nézve, hogy a háborús cselekmények nem abszolút - hanem valószínűség-számításon alapulnak.

Mielőtt szerző a hadműveletek szünetelését előidéző okokat fejtegetné, az ő megszokott alaposságával minden e kérdéssel csak a legtávolabbról is összefüggő dolgot tisztáz és megvilágít.

Először is a háború szükséges tartamának fogalmát állapítja meg.

Szerinte a háborúnak feltétlenül szükséges tartama a hadvezérek tulajdonságaitól függ. A közbeeső szünetek látszólagosan észszerűtlenek és feleslegesek, azért, mivel elvontan véve csak a gyengébb félnek lehet oka cselekvését ideiglenesen beszüntetni, míg a másiknak, éppen ellenfelének gyengeségét felhasználandó, az akciót abbahagyni nem szabad.

Ha ez a tétel áll - s áll, miként Clausewitz azt tárgyalása folyamán kimutatja -, akkor az ellentétesség törvényénél fogva a hadimunka folytonosságának kell előállnia, vagyis más szóval az egyszer megkezdett háborút a legnagyobb eréllyel és minden szünetelés kizárásával mindaddig kell folytatni, míg a békekötés be nem következik.

Hogy lehet mégis a háború közben előforduló szüneteket megmagyarázni?

Másképpen nem, mint úgy, ha kimutatjuk, hogy az ellentétesség törvénye több esetben hatálytalanná válhat.

Clausewitz tehát következőleg okoskodik:

A háborús munkának (cselekményeknek) a kezdettől a békekötésig tartó szakadatlan folytonossága meglenne, ha:

az ellentétesség törvénye mindenkor érvényre jutna.

Ámde az ellentétesség szabálya csak egy és ugyanazon tárgyban, vagy pedig különnemű, de egyenlő erejű tárgyak közös vonatkozásában nyilvánul; két oly különböző dolognál, melyek közül az egyik nagyobb erőt képvisel, mint a másik, az ellentétesség törvénye nem működik, és pedig azért, mert különnemű és egyenlőtlen erejű dolgoknak közös vonatkozása nem is lehet.

Mivel pedig a háborúban a harci tevékenység két nemét különböztetjük meg, t. i. a támadást és a védelmet, melyek közül a védelem a nagyobb erőt képviseli: az ellentétesség törvénye reájuk nem alkalmazható.

Már most, ha az ellentétesség törvénye nem működik, a háborús cselekmény folytonossága megszakításának mi sem áll útjában.

E következtetésig jutva, az lesz a kérdés: mi idézi elő a háború közben előforduló szüneteket?

Az egyik okot sokszor a védelemnek a támadás fölötti túlsúlya, a másikat a helyzet hiányos áttekintése szolgáltatja.

Hogy a védelemnek a támadás fölötti túlsúlya a háború közben szünetet képes előidézni, a következőképen bizonyítható be:

A védelem túlsúlya a támadás fölött az ellentétesség törvényét megsemmisíti; ha pedig az ellentétesség törvénye nem működik, akkor a háborús cselekményekben folytonossági hiány áll elő; tehát logikuson: a védelem túlsúlya a támadás fölött folytonossági hiányt idéz elő.

Vagyis tétellé formulázva:

Ha a háborúban az ellentétesség törvénye bizonyos okból nem működik, a háború közben beálló szünet indító okának magában az ellentétességet megszüntető okban kell lennie.

Jobb megértés végett vegyünk egy példát. X. a támadó, Y. a védő.

A támadó a háború folyamában belső okoknál fogva annyira gyengül, hogy támadását egy bizonyos ideig nem folytathatja.

Y. védőnek az ellentétesség törvényénél fogva X-nek a szünetelést (mely alatt az új erőket gyűjt) nem volna szabad megengednie; de mivel ő maga is oly gyenge, hogy az X. ellen irányuló támadást nem kockáztathatja, vagy más szóval: mivel ő a pozitív célú ellenség esetleges védelmében rejlő erőt nem győzheti le, a szünetet kénytelen-kelletlen el kell fogadnia.

A közbeeső szüneteket előidéző másik ok: t. i. a helyzet hiányos áttekintése a két fél vezetői részéről bővebb magyarázatot nem igényel. Mindegyik fél azt hiszi, hogy egy kötendő fegyverszünet a saját hasznára s a másik hátrányára szolgál.

Ezen esetben tehát a polaritás törvénye nem tényleg, de a felek képzelete szerint működik, az esetben a szünetet cselekménynek (erőgyűjtés cselekményének) kell tekintenünk.

FOLYTATÁS

20. Tehát a véletlen hiányzik még csupán arra, hogy a háborút játékká változtassa, ez pedig a legkevésbé hiányzik.

Mindebből láthatjuk, hogy a háborút tárgyi természete mily mérvben teszi valószínűség-számítás tárgyává; csak egy tényező hiányzik még ahhoz, hogy az (szerencse) játékká váljon; e tényező, melyet pedig éppen nem nélkülöz a véletlen, a vakeset.

Nincs egyetlen oly emberi foglalkozás sem, mely (a vakesettel) a véletlennel oly általános és folytonos érintkezésben lenne, mint a háború.

A véletlennel együtt azonban az eshetőségnek és ezzel együtt a szerencsének is nagy szerep jut a háborúban.

21. Amiként tárgyi természete, úgy alanyi természete is játékká teszi a háborút

Vessünk csak egy pillantást a háború alanyi természetére, vagyis azokra az erőkre, amelyek által vezettetik, úgy a háború előttünk még inkább (szerencse) játék gyanánt tűnik fel.

A haditénykedés eleme, melyben mozog: a veszély; a veszély közepeit pedig melyik a legelőkelőbb lelki erő? A bátorság. Ámbár a bátorság eszélyes számítással is párosulhat, mindamellett attól különböző nemű, s mindkettő az egyének külön-külön lelki tulajdonságaiban gyökeredzik; ellenben a kockázat a szerencsében való bizalom, merészség és vakmerőség csupán a bátorságnak nyilvánulásai, melyek mindannyian az esélyt keresik, mivel ez az ő elemük.

Látjuk tehát, hogy az abszolútnak (a feltétlennek) és az úgynevezett mennyiségtaninak a hadművészet számításaiban helye nincs és abba már eleve a lehetőség, a valószínűség, a szerencse és szerencsétlenség játéka is mind belevegyül, melyek aztán szövésük kis és nagy szálain tovább haladva, a háborút az emberi cselekedetek összes nemei között leginkább teszik a kártyajátékhoz leghasonlóvá.

22. Ez az emberi lelket általában leginkább képes vonzani.

Jóllehet elménk mindenkor a világos és biztos felé törekszik, lelkünket mégis gyakran vonzza a bizonytalan, az ismeretlen. Ahelyett, hogy lelkünk az elmét a bölcseleti vizsgálódások és logikai végkövetkeztetések szűk ösvényén mintegy öntudatlanul követné arra a térre, ahol idegenül érzi magát s ahol az ismert dolgok mind elhagyni látszanak őt; szívesebben kalandozik képzeletünk a véletlen, a szerencse honában, mert amíg amott a legszükségesebbel kell megelégednie, addig itt a lehetőségek bőségében dúskálhat, amelytől aztán föllelkesülve, bátorsága fokozódik, úgyannyira, hogy merészség és veszély lesznek azok az eleinek, amelyek árjaiba magát bátor úszóként beleveti.

E helyzetében cserbenhagyja-e őt az elmélet, hogy aztán abszolút érvényű következtetéseket és törvények felállításában hivalkodjék? úgy ez esetben a gyakorlati életre nézve mi haszna sem lenne.

Az elméletnek azt, ami emberi, szintén tekintetbe kell vennie, így a bátorságot, valamint a merészséget és a vakmerőséget is. A hadművészetnek fizikai és erkölcsi erőkkel lévén dolga, következik, hogy: a föltétlent (az abszolútot) és biztosat sehol el nem érheti, s hogy ennélfogva a véletlen játékának a legnagyobbakban éppúgy, mint a legcsekélyebbeknél, mindenütt egyformán tere van.

Amily helyet foglal el egyrészt a véletlen, másrészt éppoly helyet kell elfoglalnia a bátorságnak és önbizalomnak s éppannyi teret kell ez utóbbiak részére is biztosítani, minőt azelőbbi elfoglal.

Bátorság és önbizalom tehát igen lényeges tényezőkül tekintendők a háborúban. Az elmélet következőleg csakis oly törvényeket állítson fel, amelyekben eme legnemesebb és nélkülözhetetlen erények legkülönbözőbb változatainak és fokozatainak szabad tere van. A merészségben is van még eszesség és óvatosság, csakhogy e tulajdonságok egészen külön mérlegelés alá esnek.

23. A háború azonban mindig komoly eszköz a legkomolyabb cél szolgálatában. Ennek közelebbi határozványai.

Vonatkozással az előbb mondottakra: ilyen a háború természete, ilyen a hadat intéző vezér és a háborút szabályozó elmélet is.

A háború azonban sem időtöltésnek. sem a kockázat és siker puszta kedvtelésének, sem pedig a szabad lelkesülés művének nem tekinthető: komoly eszköz ez, komoly cél szolgálatában. Mindaz, mi a szerencsének színjátékából reá vetődik, mit a szenvedélyeknek hullámzásából, továbbá a bátorság, képzelet és lelkesülés nyilvánításaiból magába fogad; csak sajátosságait alkotják.

Törzsek, népek, különösen pedig a művelt népek háborúi mindenkor valamely politikai helyzetből indulnak ki, s mindig valamely politikai ok által idéztetnek elő, miért is a háború politikai ténykedés. Ha a háború az erőszaknak csupán teljes, zavartalan és föltétlen nyilvánulása lenne, ahogy ezt annak puszta fogalmából levezetnünk kellett: úgy ez attól a pillanattól kezdve, amelyben a politika által előidézve ennek helyébe lépne, azt (a politikát) mint tőle teljes független valami, a felszínről leszorítaná és saját törvényeit követné, mint valamely robbantó akna, mely semmi más irányban hatni nem tud, mint amely felé előkészített berendezése képesíti.

Tényleg így is képzeltük a dolgot magunknak mindannyiszor, valahányszor a politika és hadvezetés között hiányzó összhang az ilynemű elméleti megkülönböztetésekre vezetett. E feltevés azonban alapjában hamis, azért meg nem állhat.

A háború, ahogy a közéletben tapasztaljuk, nem oly szélsőség, melynek feszültsége egyetlen felrobbanás által szétpattan, hanem oly erők hatása, melyek nem egyenletesen és egyformán fejlődnek, s az egyik pillanatban eléggé felduzzadnak oly célból, hogy azt az ellentállást, melyet a lomhaság és súrlódás elébe gördítenek, legyőzhessék, a másik pillanatban azonban gyöngeségüknél fogva hatást nyilvánítani nem képesek.

A háború ennélfogva bizonyos tekintetben az erőszak többé-kevésbé heves lüktetése, mely következésképpen a feszültséget többé-kevésbé megszünteti, az erőket kimeríti, más szóval e több vagy kevesebb gyorsasággal a célhoz vezet; emellett azonban még mindig elég huzamos ideig tart arra nézve, hogy folyamatát vagy irányát szabályozhassuk, röviden tehát: hogy a vezető értelem akarata által igazgattassék.

Ha, meggondoljuk, hogy a háborút valamely politikai céléit indítják, igen természetesnek találjuk, ha vezetésénél amaz első indító ok, mely őt életre hívta, mint első, a legfőbb figyelemben részesül.

A politikai cél azonban ezért még nem tekinthető despotikus törvényszabónak, mert sokszor az eszközök természetéhez kell alkalmazkodnia, miáltal aztán nem ritkán átváltozik, de mégis mindenkor oly tényező marad, melyet elsősorban kell tekintetbe venni. A politika tehát az egész hadműveleten (cselekményen) kereszt ül vonul, s arra, amennyire ezt a háború szétrobbanó erőinek természete megengedi, folytonos befolyást gyakorol.

24. A háború a politikának folytatása csupán, csakhogy más eszközökkel.

Látjuk tehát, hogy a háború nem csupán valamely politikai ténykedés, hanem valóban politikai eszköz, a politikai érintkezés folytatása: a politikai érintkezés végrehajtása, sajátos eszközökkel.

Ami tehát a háborúban még sajátos, az csupán eszközeinek sajátos természetéből ered.

Hogy a politika céljai és irányzatai ezekkel az eszközökkel ellenkezésbe ne jussanak, azt a hadművészet általában, a hadvezér pedig minden egyes esetben megkövetelheti. Eme követelmény valóban nem csekély; de bármily erős visszahatása legyen is ez egyes esetekben a politikai célokra, eme visszahatást nem tekinthetjük egyébnek, mint azok módosításainak, mivel a politikai szándék a cél, a háború pedig az eszköz a cél szolgálatában: az eszközt pedig cél nélkül sohasem gondolhatjuk.

25. A háborúk különfélesége.

Minél mélyrehatóbbak és erősebbek a háborút indító okok, minél inkább veszélyezteti a háború az egyes népek léteiét, minél merevebb a háborút megelőző feszültség, annál inkább fog a háború elvont alakjához közeledni, annyival inkább törekszik az ellenfél tönkretételére, annál inkább találkozik a háború célja a politika irányzatával: s annál inkább fog a háború harcias és nem politikai jelleget ölteni.

Minél gyengébbek, illetőleg lazábbak azonban a háború kitörését indító okok és feszültségek: annál kevésbé fog a háború elemeinek természetes irányzata, azaz: az erőszak azon módon érvényesülni, amint azt a politika óhajtja; annál inkább kell tehát a háborúnak természetes irányától eltéríttetnie, annál inkább különbözik a háború politikai célja az ideális háború céljától: annál inkább válik a háború politikaivá.

Nehogy azonban az olvasó helytelen képet alkosson magának, meg kell itt jegyeznünk, hogy a háború természetes irányzata alatt annak csupán logikai, avagy bölcseleti irányzata, semmiesetre sem pedig a tényleg egymással súrlódásba jutott erőknek, például a küzdő felek összes lelki erői és szenvedélyeinek irányzata értendő avagy gondolandó.

Bár egyes esetekben ezek is felizgathatok oly mértékben, hogy a politika határain belül csak fáradsággal tarthatók vissza, de a legtöbb esetben ily ellenmondás nem keletkezik, mivel ily komoly törekvésekkel kapcsolatban megfelelő nagyszabású terv is fog létezni.

Ahol a terv jelentéktelen dolgok elérését tűzi célul, ott a tömegekben lelki erők törekvései is oly csekély mértékben fognak nyilvánulni, hogy e tömegeket inkább buzdítani, mint fékezni lesz szükséges.

26. Mindezeket politikai ténykedésnek tekinthetjük

Hogy a fődologra visszatérjünk: ha igaz is az, hogy a háború egyik nemében a politika éppenséggel észre nem vehető, holott az más nemében határozott alakban nyilvánul, mégis állíthatjuk, hogy az egyiknek jellege ép úgy politikai, mint a másiké; mert ha a politikát a személyesített állam értelmiségéül tekintjük, úgy mindazon állapotok között, amelyeket a politikának számításaiban tekintetbe kell vennie, ott van az is, amely az összes körülmények természete szerint a háború első nemét igényli.

Csak abban az esetben, ha politika alatt nem a dolgok általános belátását (az érdekek bölcs, helyes fölfogását), de az erőszaktól elfordult, elővigyázó, fortélyos és rosszhiszemű eszélynek elfogadott fogalmát kell értenünk: fog a háború utóbbi fajtája inkább ehhez tartozni, mint az előbbi.

27. Eme nézet befolyása a hadtörténelem és az elmélet alapelveinek megértésére.

Látjuk tehát, hogy először is a háborút semmi körülmények között sem tarthatjuk önálló dolognak, hanem politikai eszköznek s csakis e feltevés mellett kerülhetjük ki azt, hogy az egyetemes hadtörténelemmel ellentétbe ne jussunk. Csakis e feltevés tárja fel előttünk az értelmes belátás (átgondolás) nagy könyvét.

Másodszor éppen e nézet mutatja nekünk: milyen különféléknek kell lenniük a háborúknak az őket előidéző indokok és viszonyok természetéből kifolyólag.

Az államférfiú és hadvezér legelső, legnagyszerűbb és legdöntőbb befolyással ható ítélete abban rejlik, hogy a viselendő háborút e tekintetben helyesen felismerje, nehogy olyasvalaminek tekintse vagy olyanná akarja tenni, ami a viszonyok természeténél fogva nem lehet.

A hadászatot illető kérdések között ez a legelső és a legterjedelmesebb, amellyel majd a továbbiak folyamán a haditervnél közelebbről foglalkozunk.

Itt megelégszünk azzal, hogy tárgyalás unkát azon pontig vezettük, amelyről a háborút és elméletét vizsgálnunk kell.

28. Eredmény az elmélet számára.

A háború azért, mert természetét minden egyes esetnek megfelelően változtatja, nemcsak valódi kaméleon, hanem a benne uralgó irányzatok összjelenségeinél fogva oly csudálatos háromság, mely elemének veleszületett erőszakosságából, t. i. a vak természeti ösztönnek tekinthető gyűlöletből és ellenségeskedésből, továbbá a véletlennek és valószínűségnek játékából, melynek folytán a háború az emberi lélek munkájává válik és végre a puszta észt igénybe vevő politikai eszköz alárendelt természetéből áll.

E háromság közül az elsőt a népből, a másodikat a hadvezér és hadseregéből, a harmadikat leginkább a kormányzatból nyeri a háború. Mindazoknak a szenvedélyeknek, amelyeknek a háborúban lángra kell gyúlniuk, a népek kebelében már meg kell lenniük; a terjedelem pedig, amely a bátorság és tehetségnek a véletlen valószínűségének országában jutni fog; a hadvezérnek és seregnek tulajdonságaitól függ; míg a politikai célok meghatározása kizárólag a kormány hatáskörébe tartozik

E három irányzat, melyek mindegyike különböző törvényszabó gyanánt jelenik meg, mélyen a tárgy természetében gyökeredzik és változó nagyságot képvisel. Az oly elmélet, mely ezek egyik ét-másikát tekintetbe nem venné, vagy közöttük valamely önkényű viszonyt állapítana meg: a valósággal nyomban oly ellentétbe jutna, amely azonnal megsemmisítené.

Az elmélet feladata tehát az, hogy magának e három irányzat, mint három delejes sark között mindig teljes mozgásszabadságot biztosítson.

Hogy e nehéz feladat miképpen oldható a legkönnyebben meg, azt jelen könyvünknek a háború elméletéről szóló első részében fogjuk vizsgálni.

Mindenesetre azonban a háború fogalmának itt adott meghatározása az az első és vezető fénysugár, mely számunkra az elmélet alapépítményére vetődik, s mely arra képesít, hogy elsősorban ne csak a nagy tömeget osztályozhassuk, de annak részeit is megkülönböztessük.

2.

Cél és eszközök a háborúban

Miután az előbbi fejezetben a háború összetett és változékony lényegével megismerkedtünk, meg kell vizsgálnunk; vajon ennek minő befolyása, van a háború céljára és eszközeire.

Ha legelőször a célt kutatjuk, melyre a háborúnak irányozva kell lennie avégett, hogy a politikai szándéknak legjobban megfeleljen, ezt ép oly változékonynak fogjuk találni, mint amily változékonyak a politikai szándék (cél) és a háború sajátlagos viszonyai.

Ha egyelőre újból a háború tiszta fogalmát vesszük tekintetbe, azt kell állítanunk, hogy politikai célja tulajdonképpen hatáskörén kívül esik; mert ha a háború oly célzatú hatalmi ténykedés, mely által az ellenség a saját akaratunk teljesítésére kényszerítendő: úgy mindenkor és egyedül csakis az ellenség leverése, vagyis lefegyverzése lenne a feladat.

Először tehát ezt a, a tiszta fogalomból levezetett (hadi) célt - melyet azonban a valóságban is igen sok eset megközelít - eme valóságban vizsgáljuk meg.

E mű folyamán a haditerv előadásánál tüzetesebben lesz megvizsgálandó az a kérdés: vajon mit tesz az, ha valamely államot lefegyverezünk; e kérdés érintésében már itt három dolgot kell megkülönböztetnünk, melyek három általános tényezőt képviselvén, minden egyebet magokban foglalnak; ezek: az ellenség hadi ereje, országa és akarata.

A jegyveres erő megsemmisítendő, azaz olyan állapotba helyezendő, melyben a harcot tovább ne folytathassa; megjegyezzük itt, hogy a következőkben az »ellenséges fegyveres erő megsemmisítése« csakis a jelzett értelemben veendő.

Az ország meghódítandó, mivel: az országból új hadi erő lenne teremthető.

De ha mindez már meg is történt, a háború, vagyis az ellenséges feszültség és az ellenséges erők hatása még nem tekinthető befejezettnek, illetőleg megszűntnek mindaddig, míg az ellenségnek akarata szintén meg nem töretett, vagyis míg kormányát és szövetségeseit a békekötés alájegyzésére, vagy pedig népét hódoltságra nem kényszerítettük; mert a harc - bár az országnak teljes birtokában vagyunk - ennek belsejében vagy pedig a szövetségesek segédkezése mellett is újból lángra lobbanhat. Igaz ugyan, hogy ez a békekötés után is megtörténhetik, de az csak annyit bizonyít, hogy nem minden háború jelent végleges megoldást és eldöntést, mivel még ez esetben is magában a békekötésben mindenkor számtalan szikra alszik ki, mely csöndesen tovább éledt volna s a nagy feszültség megernyed, mivel a békére hajlandó kedélyek, minők minden népnél és minden viszonyok közt mindig nagy számmal találhatók, az ellenállásról teljesen lemondanak. Bármiképp legyen különben: a békével a célt mindig elértnek s a háború dolgát befejezettnek kell tekintenünk.

Minthogy a fönt említett három dolog közül a fegyveres erő az ország oltalmazására van rendelve, a természetes sorrend az: hogy legelőször ez az erő semmisíttessék meg, azután az ország elfoglaltassék és e két eredmény által, valamint az időszerinti helyzetünk segélyével az ellenség békekötésre kényszeríttessék. Rendszerint az ellenséges hadi erő nem egyszerre, de fokonként semmisíti étik meg és ezzel az ország meghódítása lépést tart. Természetesen a fegyveres erő megsemmisítése és az ország meghódítása egymásra kölcsönhatást szokott gyakorolni, mivel a tartomány elvesztése a hadsereg gyengítését vonja maga után. E sorrend azonban nem éppen szükségszerű s nem is tartják mindenkor be. Még mielőtt ugyanis az ellenséges hadsereg tényleg érzékenyen gyöngíttetett volna, az vagy az ország ellenkező határaihoz, vagy épem külföldre is visszavonulhat. Ez esetben tehát az országnak legnagyobb része vagy mi több: az egész ország is meghódíttatik.

Az elvont értelemben vett háborúnak utolsó célja, a politikai szándék elérésére szolgáló végső eszköz, melyben valamennyi többi eszköznek találkoznia kell, vagyis: az ellenségnek védekezésképtelen állapotba helyezése a valóságban általánosan korántsem fordul elő, de a békekötésnek nem is szükségképpeni feltétele s ennélfogva az elméletben semmikép sem állítható fel törvény gyanánt. Számtalan békekötés előbb jött létre, mintsem a két fél közül valamelyik védekezésképtelennek lett volna, tekinthető, vagy csak az egyensúly is észrevehetőleg megzavartatott volna; sőt mi több, ha konkrét eseteket tekintünk, be kell vallanunk, hogy az ellenség leveretése csupán csak a képzelődésnek hiú játéka lenne azokban az esetekben, valahányszor az ellenség jóval hatalmasabb.

Annak oka, hogy a háború fogalmából leszármaztatott cél a valóságos háborúra nem alkalmazható, a kettő közti különbségből ered, melyet az előbbi fejezetben tárgyaltunk. Ha a cél olyan lenne, aminőnek a tiszta fogalom szerint lennie kellene, akkor az egyenlőtlen erejű államok közötti háború képtelenségnek tűnnék fel: tehát lehetetlen volna. A fizikai erők nagyságra nézve egymástól csak annyiban különbözhetnének, amennyit még az erkölcsi erők kiegyenlíteni képesek lennének, ezzel pedig Európában jelenlegi társadalmi viszonyaink mellett nem messze megyünk. Ha tehát merőben egyenlőtlen erejű államok közt mégis háborúkat látunk támadni: ez csak azért történhetett meg, mivel a háború eredeti fogalmától a valóságban gyakran igen messze elmaradt.

Két tényező van, mely a valóságban a további ellenállóképtelenség helyett (vagyis más szavakkal: be nem várva a teljes leveretést) a béke indokául szolgálhat. Először: a siker valószínűtlensége, másodszor: a siker igen magas ára.

Minthogy az egész háborúnak, mint azt az előző fejezetben kifejtettük, a belső szükségszerűség szigorú törvényének mellőzésével a valószínűség számításai szerint kell alakulnia - és amennyiben ez annál fokozottabb mérvben történik, minél alkalmasabbak erre a háborút szülő körülmények, azaz: minél csekélyebbek az indító okok és a feszültség: megérthetjük, hogy a valószínűségeknek ebből a számításából mi módon keletkezhetik a béke indító oka. Szükségtelen tehát, hogy a háború mindig az egyik fél leveretéséig folytattassék; és gondolható, hogy igen gyönge indító okok és gyönge feszültség mellett a csekély, alig jelzett valószínűség már elégséges arra, hogy az, aki ellen[1] irányul, engedményekre bírassék. Ha a másik fél[2] erről előre meg van győződve, csak természetes, hogy ő pusztán ennek a valószínűségnek elérésére[3] fog törekedni, s nem fogja az ellenség teljes leveretésének kerülő útját keresni és követni.

A békekötéshez való hajlandóságra még nagyobb hatást gyakorol a már szükségelt és jövőben még szükséges erőfeszítés mérvének figyelembevétele. Minthogy a háborút nem a vak szenvedély, hanem a politikai cél szüli, ez utóbbi értéke lesz mérvadó ama áldozatok nagyságára nézve, mellyel azt (a politikai célt) megvásárolni szándékozunk. Irányadó lesz az nemcsak az áldozatok mérvére, hanem az áldozathozatal időtartamára nézve is. Mihelyt tehát az erőfeszítés oly nagy arányokat ölt, hogy azokat a politikai cél értéke ellensúlyozni már nem képes, ez utóbbit[4] fel kell áldozni, s az eredmény: a béke lesz.

Látnivaló tehát, hogy olyan háborúkban, melyekben az egyik a másikat teljesen védekezésképtelen állapotba helyezni nem képes, a békekötés indító okai mindkét félnél a további eredmények valószínűsége s a szükséges erőfeszítés kisebb-nagyobb mérve szerint kevesbedni, esetleg fokozódni fognak. Ha ezek az indító okok mindkét félnél egyenlő erősek volnának, úgy politikai különbözet ük középfokán találkoznának; amennyivel az indító okok egyik félnél erősebbek, annyival gyengébbek lehetnek a másiknál; hacsak összegük elegendő, a béke létre fog jönni; természetes azonban, hogy a béke főleg annak a félnek fog javára szolgálni, melynek ahhoz a leggyengébb indító okai voltak.

Itt még most szándékosan mellőzzük azt a különbséget, melyet a politikai cél pozitív és negatív természete a cselekvésben szükségkép eredményezni fog; mert habár ennek, mint később kimutatjuk, a legkiválóbb fontossága van is, itt jelenleg még egy általánosabb álláspontot kell elfoglalnunk, mivel az eredeti politikai célok a háború folyamában az eredmények és ezek valószínű következményei által befolyásolva, nagyon változnak és végül egészen másokká alakulhatnák.

Az a kérdés merül immár fel, vajon miképpen lehessen hatást gyakorolni az eredmények valószínűségére? Elsősorban természetesen ugyanazon eszközök által, melyek az ellenség leveretését is eredményezik: hadseregének megsemmisítése és tartományainak meghódítása által; de azért mindkét eszköz szorosan véve még sem ugyanolyan, minő ama másik célnál[5] lenne. Az ellenség hadi erejét megtámadva, egészen más valami az, ha az első csapásra több csapások sorozatát akarjuk rámérni mindaddig, míg teljesen összezúzatott, mintha egy győzelemmel akarunk megelégedni oly célból, hogy az ellenségnél a bátorság érzetét megtörjük, saját felsőbbségünk érzetét nála felköltsük s a jövőre nézve benne aggodalmakat ébresszünk. Mert ha csak az utóbbit szándékoljuk, akkor hadseregének tönkretételét[6] csak annyiban fogjuk célba venni, amennyire ez éppen szükséges. Hasonlóképen egészen más számítás alá esik valamely tartománynak meghódítása akkor, ha a cél nem az ellenség teljes leveretése. Amaz esetben[7] hadseregének megsemmisítése volna a tulajdonképpeni hatást szülő cselekmény, míg a tartományok meghódítása ennek csak következménye lenne. A tartományoknak az ellenséges hadsereg tönkretétele előtti meghódítása mindig csak szükséges rossz számba megy. Ellenben, ha nem az ellenséges hadsereg leveretése a cél s meg vagyunk győződve, hogy az ellenség maga sem keresi a véres döntést, sőt inkább tart attól: úgy valamely gyöngén vagy éppen nem védelmezett tartomány elfoglalása már magában véve nagy előnyt nyújt s ha még hozzá ez az előny elég nagy arra, hogy az ellenséget az általános siker iránt aggodalomba ejtse, ez esetben a tartomány elfoglalása a közeli békének is útját egyengeti.

Most azonban még egy sajátságos eszközről kell megemlékeznünk, mely az ellenséges fegyveres erő leveretése nélkül a siker valószínűségére hatást gyakorol, ez pedig oly vállalkozásokból áll, melyeknek közvetlen politikai vonatkozásuk van. Ha vannak vállalatok, melyek ellenségünk szövetségeinek felbontására vagy hatálytalanná tételére, saját részünkre szövetségesek szerzésére, hasznunkra váló politikai tények támasztására stb. kiválóan alkalmasok: könnyen érthető, hogy ezek által a siker valószínűsége nagy mérvben fokozható és sokkal gyorsabban célhoz vezethetnek, mint az ellenséges haderő leverése.

Második kérdés: minő eszközök által lehet nagymérvű ellenséges erőköltekezést előidézni, vagyis a siker árát magasra szabni?

Az ellenség erőköltekezése haderejének elhasználásában, tehát annak a saját részünkről való tönkretételében, tartományának elvesztésében, tehát azoknak a saját részünkről való meghódításában áll.

Hogy ennek a két tényezőnek ennél a kérdésnél is más a jelentősége, mint aminőt azoknak az előbbiekben tulajdonítottunk, az a közelebbi tárgyalás alatt önként ki fog derülni. Ne vezessen tévútra az a körülmény, hogy a hason elnevezésű fogalmak értelmezésében a legtöbbször csak csekély különbségek észlelhetők, mert a valóságban, gyönge indító okok mellett, az erőalkalmazás egyik vagy másik módjára nézve gyakran a legfinomabb árnyalatok határozók. Itt csak azt akarjuk kimutatni, hogy bizonyos feltételek mellett más utak is célra vezethetnek és hogy azok önmagukkal ellentétben nem állnak, nem képtelenségek, de még hibáknak sem tekinthetők.

Ezen két tényezőn kívül[8] még három sajátságos mód van, mely közvetlenül fokozza az ellenséges erőköltekezést. Az első az ellenséges tartomány elözönlése, azaz elfoglalása nem megtartás, hanem hadisarcok fölvétele vagy éppen elpusztítás céljából.

A közvetlen cél itt sem az ellenséges ország meghódítása, sem az ellenséges haderő leverése, hanem csak az ellenség megkárosítása általában. A második mód, hogy vállalkozásainkat ki vált képen oly dolgokra irányozzuk, melyek az ellenség kárát nagyobbítják. Mi sem könnyebb annál, mint fegyveres erőnk működésének azt a két különböző irányát elképzelni, melyek közül az egyiknek sokkal nagyobb előnye van akkor, ha az ellenség teljes leverése van célba véve, a másik ellenben abban az esetben gyümölcsözőbb, ha a leverésről nincs vagy nem is lehet szó. Mint mondani szokás: az egyik irány inkább katonai, a másik inkább politikai.

A legmagasabb álláspontból tekintve azonban egyik ép oly katonai, mint a másik s mindegyikük csak akkor célszerű, ha az adott feltételeknek megfelel. A harmadik mód, mely a hozzá tartozó esetek sokaságát tekintve, jóval a legfontosabb, az ellenség kifárasztása. Ezt a kifejezést nemcsak a tárgynak egy szóval való megjelölése kedvéért, hanem azért is választjuk, mivel a lényeget egészen kifejezi s nem oly képletes, minőnek első pillanatban látszik. Valamely harcban való kifáradás fogalmában a fizikai erőknek és az akaratnak a cselekmény tartóssága által fokonként előidézett kimerülése foglaltatik.

Ha most már az ellenséget a harc tartósságában felülmúlni akarjuk, a lehető legkisebb célokkal kell megelégednünk, mivel a dolog természetében rejlik, hogy valamely nagyobb cél a kisebbnél nagyobb erőköltekezést igényel; a legkisebb cél azonban, melyet magunk elé tűzhetünk, a puszta ellentállásban, vagyis a minden tevőleges szándék nélküli harcban áll. Ennél tehát eszközeink aránylag a legnagyobbak (a legerősebbek) lesznek s az eredmény ennélfogva leginkább lesz biztosítva. Kérdés azonban, hogy meddig mehetünk ezzel a nemlegességgel? A teljes szenvedőlegességig bizonyára nem, mert puszta szenvedés már nem volna többé harc; az ellenállás azonban cselekvés, amelynek célja az ellenség erőiből annyit szétrombolni, amennyi elégséges arra nézve, hogy szándékával felhagyni kényszerülve legyen. Csak ennyit akarunk az ellenállás minden egyes mozzanatánál és ebben áll szándékunk nemleges természete.

Ez a nemleges szándék az egyes mozzanatokban kétségtelenül nem oly hatásos, mint egy hasonló irányú tevőleges - siker esetében - lenne; de éppen abban rejlik a kettő közötti különbség, hogy amaz inkább sikerül, tehát több biztonságot nyújt; és amit hatályosságára nézve az egyes mozzanatban nélkülöz, azt az idő, vagyis a harcnak tartama által kell helyrepótolnia és így ez a nemleges szándék, amely a tiszta ellenállás elvét képviseli, a legtermészetesebb eszköz arra nézve is, hogy az ellenséget a harc tartamában túlszárnyaljuk, vagyis kifárasszuk.

Innen ered a támadás és védelem - a háború egész terét uraló - különbsége. E fölött azonban itt már tovább nem elmélkedhetünk, hanem megelégszünk annak kinyilatkoztatásával, hogy magából ebből a semleges szándékból levezethetők a vele járó előnyök s a harcnak erősebb alakzatai. A nemleges szándékban tehát megvalósul ez a bölcsészet-dinamikai törvény, az eredmény, mely az eredmény nagysága és annak biztonsága között van. Mindezt a továbbiakban tárgyalni fogjuk.

Ha tehát a nemleges szándék, vagyis valamennyi évköznek a puszta ellenállásában való összpontosítása a harcban fölényt nyújt: akkor, ha ez a fölény oly nagy, hogy az ellenség netaláni túlsúlyát kiegyenlíteni képes, a harcnak puszta tartama elégséges lesz arra, hogy az ellenséges erőköltekezés lassan-lassan oly arányokat öltsön, melynél fogva annak politikai célja az erőköltekezést többé ellensúlyozni nem képes[9] s így neki a harccal fel kell hagynia. Látjuk ezekből, hogy az ellenség kifárasztását célzó ez a mód magában foglalja azoknak az eseteknek nagy számát, midőn a gyönge a hatalmasnak akar ellenállani.

Nagy Frigyes a hét éves háborúban sohasem lett volna képes az osztrák monarchiát legyőzni; s ha ezt XIII. Károly szellemében kísérelte volna meg, biztosan tönkrement volna. Miután azonban ő az erőkkel való bölcs gazdálkodás elvét a szövetséges hatalmakkal szemben 7 éven át észszerűen alkalmazva bebizonyította, hogy részükről sokkal nagyobb erőköltekezés szükséges, mint azt eleinte képzelték, a békekötésre határozták el magukat.

Látjuk tehát, hogy a háborúban sok út vezet célhoz, s hogy az ellenség leverése nem minden esetben szükséges, hanem az ellenséges haderő tönkretétele, ellenséges tartományok meghódítása, azoknak puszta megszállása, elözönlése, vállalatok, melyeknek közvetlenül politikai céljuk van, végül az ellenséges támadások szenvedőleges bevárása is - oly eszközök, melyek mindegyike magában véve az ellenséges akarat legyőzésére használható, aszerint, amint az eset sajátosságához képest majd egyiktől, majd másiktól több eredmény várható. Ezeken kívül még egész sorozatát említhetjük fel a rövidebb úton célhoz vezető eszközöknek, melyeket egyén szerinti bizonyító okoknak (argumenta ad hominem) lehetne elnevezni. A társadalmi érintkezés melyik terén nem fordulnának elő a minden tárgyi viszonyokat átugró személyes vonatkozások szikrái? és bizonyára legkevésbé hiányozhatnak ezek a háborúnál, ahol a harcolók személyisége a kabinetben [10] úgy, mint a harcmezőn, oly nagy szerepet játszik. Megelégszünk azzal, hogy egyszerűen ezekre ráutalunk, mivel osztályozásuk már szőrszálhasogatást jelentene. Ezekkel[11] - s ezt bátran állíthatjuk - a célhoz vezető utak száma végtelenbe nő.

Arra nézve, hogy a célhoz vezető ezeket a különféle rövidebb utakat értékükön alul ne becsüljük, s csak ritka kivételeknek ne tekintsük, vagy azt a különbséget, melyet a hadviselésben feltételeznek, lényegtelennek ne tartsuk, csak azoknak a politikai céloknak különféleségét kell szemmel tartanunk, melyek a háború előidézésére alkalmasok vagy csak egy pillantással kell mérlegelnünk azt a különbséget, mely egy a politikai létért folytatott irtóháború és oly háború közt van, melyet valamely kierőszakolt vagy már roskataggá (ingadozóvá) vált szövetség kellemetlen kötelességgé tesz. Mindkettő közt a valóságban számtalan fokozat van. Ugyanoly joggal, minővel az elmélet ezeknek a fokozatoknak egyikét vagy másikát kiküszöbölni akarná, valamennyit ki lehetne küszöbölni, vagyis a való világot egészen tekinteten kívül lehetne hagyni.

A háborúban követendő célra nézve általában az elősoroltak érvényesek; forduljunk most az eszközökhöz.

Ily eszköz csak egyetlenegy van s ez a harc. Bármi sokféleképen alakuljon is ez, bármennyire térjen is el a gyűlölet és ellenségeskedésnek durva kitörésétől, s az ökölharcban akármennyi oly tényező is vegyüljön közébe, mely még harcot nem jelent: a háború fogalmához tartozik, hogy az abban nyilvánuló valamennyi hatásnak eredetileg a harcból kell kiindulnia.

S hogy ez a valóságnak legnagyobb változatosságai és összetételei mellett mindig így van, erre nézve a bizonyíték igen egyszerű. A háborúban minden cselekményt a hadsereg teljesít, ahol azonban hadsereget, vagyis felfegyverkezett emberek összességét alkalmazzák, ott szükségképen már előzőleg a harcra kellett gondolni.

A haditevékenység körébe esik tehát mindaz, mi a fegyveres erőre vonatkozik, tehát mindaz, mi annak létesítéséhez, fenntartásához és alkalmazásához tartozik.

A létesítés és fenntartás nyilván csak eszközök, az alkalmazás azonban a cél.

A harc a háborúban nem egyeseknek egymás elleni küzdelme, de egy sokféleképpen tagolt egész. Ebben a nagy egészben alany és tárgy szerint meghatározott kétféle egységet különböztethetünk meg. A hadseregben a harcolók bizonyos száma mindig új egységekké alakul, melyek ismét magasabb egység tagjai. E tagok mindegyikének harca tehát szintén valamely többé-kevésbé előtérbe lépő egységet alkot. Továbbá a harcnak célja, tehát tárgya is szintén egységet alkotnak.[12]

A harcban megkülönböztethető ez egységek mindegyikét ütközet névvel jelöljük meg.

Ha a fegyveres erő minden alkalmazásának a harcra való gondolata adja az alapot, akkor a fegyveres erő alkalmazása is általában véve semmi egyéb, mint bizonyos számú ütközet megállapítása és elrendelése.

Minden haditevékenység tehát szükségkép közvetlenül vagy közvetve az ütközetre vonatkozik.

A katonát besorozzák, felruházzák, felfegyverzik, gyakoroltatják, a katona alszik, eszik, iszik és menetel csak abból a célból, hogy alkalmas helyen és alkalmas időben harcoljon.

Ha tehát a haditevékenység minden szála az ütközetben végződik, azokat fel is fogjuk, amidőn az ütközetek elrendezését meghatározzuk; a hatások csak az ütközetek elrendezéséből és keresztülviteléből indulnak ki és sohasem közvetlenül az ezeket megelőző feltételektől. Amennyiben pedig az ütközetben minden tevékenység az ellenség vagy még inkább az utóbbi harcképességének megsemmisítésére irányul, mint ezt már annak fogalma is mondja, ennélfogva az ellenséges fegyveres erő megsemmisítése mindig az az eszköz, mellyel által az ütközet célját el akarjuk érni.

Az ütközet célja szintén csak az ellenséges fegyveres erő megsemmisítésében állhat, de ez semmikép sem szükségszerű és egészen más is lehet. Mihelyt ugyanis, mint azt kimutattuk, az ellenség leverése nem egyedüli eszköz a politikai cél elérésére, mihelyt más tárgyak vannak, melyeket háborúban cél gyanánt követhetünk, magától következik, hogy ezek a tárgyak egyes haditénykedések, tehát ütközetek céljai is lehetnek.

De még az sem szükséges, hogy azok az ütközetek is, melyek, mint alárendelt tagozatok egész lényükben az ellenséges fegyveres erő leverésére vannak szánva, legközelebbi cél gyanánt az ellenség megsemmisítését tűzzék ki.

Ha valamely nagy hadsereg változatos tagozására és alkalmazásánál működésbe jövő körülmények sokaságára gondolunk: természetesnek fogjuk találni, hogy az ilyen hadsereg harcának is számos összetett és egymásnak alá- és fölé rendelt tagozatot kell nyelnie. És itt természetesen az egyes tagok számára sok oly cél lehet és kell, hogy legyen, mely magában véve nem az ellenséges hadsereg megsemmisítéséből áll, hanem azt ugyan fokozott mértékben, de csak közvetve eszközli. Ha valamely zászlóalj azt a rendeletet kapja, hogy az ellenséget valamely hegyről, hídról stb. elűzze, úgy a tulajdonképpeni cél: e tárgyak birtoka, az ellenséges erőknek azon helyen való megsemmisítése pedig csak eszköz vagy mellékes dolog. Ha az ellenség puszta tüntetéssel elűzhető, a cél így is el van érve; ámde a hegy, a híd rendszerint csak azért foglaltatnak el, hogy ezáltal az ellenséges erő (seregtest) megsemmisítése fokoztassék. Ha ez már a harcmezőn így van, még inkább így lesz a háborúnak egész színhelyén, ahol nemcsak hadsereg hadsereggel, hanem nép néppel, ország országgal áll szemben. Itt a lehetséges viszonyok és ennélfogva a tervezgetések számát is növelni, az elrendezések változatosságát nagyobbítani kell és a magokat egymásnak alárendelő (kisebb-nagyobb, de összefüggésben álló)[13] célok által az eszközt az utolsó céltól jóval messzebbre kell kitolni.

Számtalan oknál fogva lehetséges tehát, hogy valamely ütközetnek célja nem az ellenséges, vagyis a szemben álló fegyveres erő megsemmisítésében áll, hanem hogy a megsemmisítés csak eszközként szerepel. Mindezekben az esetekben azonban az ellenséges fegyveres erő megsemmisítésének végrehajtása nem is jön tekintetbe, mivel az ütközet itt nem egyéb, mint az erők fokmérője és nem magában véve, hanem csak az eredmény, azaz a döntés tekintetében van értéke.

És mivel oly esetekben, midőn az erők nagyon egyenlőtlenek, azok már a puszta becslés által is megemészthetők: az ütközet nem is történik meg, hanem a gyöngébb mindjárt engedni fog.

Ha az ütközetek célja nem mindig az azokban résztvevő fegyveres erő megsemmisítése s ha az ütközeti cél gyakran anélkül, hogy az ütközés tényleg megtörténnék, csak annak puszta elhatározása s az ebből keletkező körülmények folytán is elérhető, érthetővé válik, hogy egész hadjáratokat nagyon tevékenyen lehet vezetni anélkül, hogy azokban a tényleges ütközeteknek nevezetes szerepe volna.

Hogy ez valóban megtörténhet, azt a hadtörténelem számtalan példái bizonyítják. Azt, hogy ez esetek közül hány olyan van, melyben a vérontás nélküli döntés a kifejtett okokra vezethető vissza, azaz benső ellenmondása nincs és hogy a hírneves esetek mennyiben állnák meg a bírálatot: itt nem feszegetjük, mivel egyedüli célunk csak az volt, hogy kimutassuk, hogy a háborúnak ilyen lefolyása tényleg lehetséges.

A háborúban csak egy eszköz van: az ütközet; ez azonban alkalmazásában annyira változatos, hogy minket azokra a különféle utakra terel, melyeket a cél sokfélesége megenged, úgy. hogy látszólagosan mit sem nyerünk (t. i. ama tétel felállítása által, hogy a háborúban csak egy eszköz van: az ütközet); ámde ez nem áll, mivel az eszköznek ebből az egységéből oly vezető fonalat kapunk, mely a szemlélet számára a hadi cselekvés egész szövevényén át végigvonul s azt összetartja.

Az ellenséges fegyveres erő megsemmisítését azonban, mint a háborúban követhető célok egyikét állítottuk oda. tekintet nélkül arra, hogy a többi célok közt minő fontosság tulajdoníttassék neki. Egyes esetekben ez a körülményektől fog függeni; általános szempontból annak értékét nem határoztuk meg; most azonban még egyszer visszatérünk reá és meglátjuk, meg fogjuk ismerni, mily értéket kell annak szükségképp tulajdonítanunk.

A háborúban egyedül az ütközet gyakorol hatást; az ütközetben a velünk szemben álló fegyveres erőnek megsemmisítése az eszköz, mely célhoz vezet; a megsemmisítés az eszköz még akkor is, ha az ütközet tényleg nem is jön létre, mivel a döntésnek alapja mindenesetre az a feltevés, hogy ez a megsemmisítés kétségen kívülinek tekintendő. Eszerint tehát az ellenséges haderőnek megsemmisítése valamennyi hadicselekmény alapja, végső támpontja valamennyi tervezgetésnek, melyek azon (a támponton) olyképpen nyugszanak, mint az ívboltozat nyugszik párnázatán. Minden cselekmény tehát ama feltevés mellett történik, hogy abban az esetben, ha alapja: a fegyveres döntés valóban bekövetkezik, az kedvező lesz. A fegyveres eldöntésnek a háborúnak valamennyi nagyobb és kisebb hadműveleteire nézve ugyanaz a jelentősége, mint a készfizetés a váltóüzletre nézve; bármily távoliak is ezek a vonatkozások, bármi ritkán következzék is be tényleg a megvalósulás (a beváltás): egészen sohasem hiányozhatnak.

Ha tehát minden tervezgetés alapja a fegyverdöntés következik, hogy az ellenfél tervezgetésének mindegyikét egy szerencsés fegyverdöntés által hatálytalanná teheti és pedig nemcsak azzal a fegyverdöntéssel, amelyen számításunk közvetlenül alapszik, de bármely mással is, hacsak elég jelentősége van; mert minden jelentős fegyverdöntés, vagyis az ellenséges haderők megsemmisítése valamennyi más előbbiekre visszahat, mivel azok folyékony elem gyanánt felszínre kerülnek.

Eszerint tehát az ellenséges haderőnek megsemmisítése mindig a magasabban álló és hatásosabb eszköznek tűnik fel, mely előtt minden más eszköznek háttérbe kell szorulnia.

Az ellenséges haderő megsemmisítésének azonban természetesen csak valamennyi többi feltétel egyenlősége esetében tulajdoníthatunk nagyobb hatályt.

Erős félreértés volna tehát ebből azt következtetni, hogy a vak nekirontás az elővigyázatos ügyesség felett mindig diadalmaskodik. Az ügyetlen nekirontás a saját és nem az ellenséges haderő megsemmisítésére vezetne; ez pedig célunk nem lehet. Nem a követendő útnak, hanem a célnak van nagyobb hatálya és mi csak az elért cél hatását hasonlítjuk össze a másikkal.

Itt világosan figyelmeztetünk arra, hogy amidőn az ellenség haderejének megsemmisítéséről beszélünk, e fogalom alatt nem pusztán a fizikai haderőt, hanem azzal együtt szükségképpen az erkölcsit is kell értenünk, mivel mindkettő egymást kölcsönösen a legkisebb részében is áthatja és azért egymástól el sem különíthető. Az erkölcsi elem éppen itt, amidőn arra az elkerülhetetlen hatásra hivatkozunk, melyet valamely nagymérvű megsemmisítő cselekmény (egy nagy győzelem) a többi fegyverdöntésre gyakorol - ha szabad ezt a kifejezést használnunk - a legfolyékonyabb és ennélfogva a legkönnyebben is ömlik szét valamennyi tagon. Ama túlnyomó értékkel, mellyel az ellenséges haderők megsemmisítése minden más eszköz fölé emelkedik, ennek az eszköznek magas ára és veszélyes volta áll szemben s csak ezek kikerülése végett választatnak más utak (a cél elérésére).

Hogy az eszköznek költségesnek kell lennie, magától értetődik, mivel egyenlő körülmények közt annál nagyobb haderőt szükséges alkalmazásba hoznunk, minél erősebben áll amaz elhatározásunk: hogy az ellenséges fegyveres erőt megsemmisítsük.

Ennek az eszköznek veszélyes volta pedig abban rejlik, hogy éppen a nagyobb hatályosság, melyet keresünk, balsiker esetén visszaháramlik reánk, tehát nagyobb károkat eredményez.

A többi eszköz tehát siker esetében kevésbé költséges és balsiker esetében kevésbé veszélyes; de szükségkép csak azon feltétel alatt választható, ha magához hasonlóval áll szemben, vagyis, ha az ellenség is ugyanazon eszközt választja; mert abban az esetben, ha az ellenség a nagy fegyverdöntést keresné, nekünk is, akaratunk ellenére, szintén ezt kellene követnünk. Ebben az esetben azután minden a megsemmisítő cselekmény[14] kimenetelétől függ; ámde világos, hogy - ismét minden egyéb körülményt egyenlőnek feltéve - ennél a ténykedésnél minden tekintetben hátrányban kell lennünk, mivel úgy szándékaink, mint választott eszközeink részben oly tárgyakra voltak irányozva, melyeket az ellenség figyelembe nem vett. Két különböző cél, ha azok egymással összefüggésben nincsenek, egymást kizárja és az erő, mely az egyikre felhasználtatik, egyúttal a másikat nem szolgálhatja. Ha tehát a hadviselő felek egyike el van tökélve, hogy a nagy fegyverdöntést keresi, a sikernek már nagy valószínűségét mondhatja magáénak abban az esetben, ha bizonyos afelől, hogy ellenfele nem ezt, hanem egy másik célt szándékozik követni; és mindenki, aki magának ilyen más (kisebb) célt tűz ki, ezt észszerűen csak annyiban teheti, mennyiben ellenségéről feltételezi, hogy a nagy fegyverdöntéseket ép oly kevéssé keresi, mint ő.

Amit azonban itt a szándékok és erők más irányára nézve felhoztunk, csak azokra a tevőleges célokra nézve áll, melyeket a háborúban az ellenséges erők tönkretételén kívül még kitűzni lehet, de legkevésbé sem vonatkozik ez arra a puszta ellenállásra, melyet oly szándékból választunk, hogy ezáltal az ellenséges erőt kimerítsük. A puszta ellenállásnál hiányzik a tevőleges szándék; ennél tehát erőink nem irányíthatók más célokra, hanem rendeltetésük csak az lehet, hogy az ellenség szándékát meghiúsítsa.

Itt már az ellenségé fegyveres erő megsemmisítésének nemleges oldalát, vagyis a saját erőnk fenntartását kell tekintetbe vennünk. Ez a két törekvés mindig együttesen halad, mivel egymásra kölcsönhatásuk van: ugyanazon egy szándéknak kiegészítő részei ők s nekünk csupán azt kell megvizsgálnunk. vajon minő lesz a hatás, ha közül ük egyik túlsúlyt nyer a másik fölött. Az ellenséges haderő megsemmisítésére irányuló törekvésnek tevőleges célja van és tevőleges eredményekre vezet, melyek végső célja az ellenség leverése lenne. A saját haderőnk fenntartásának nemleges célja van, ennélfogva az ellenség szándékának megsemmisítésére, azaz a puszta ellentállásra vezet, melynek végső célja csak az lehet, hogy a cselekmény tartama az ellenség kimerüléséig meghosszabbíttassék.

A tevőleges célú törekvés a megsemmisítés tényét[15] hozza létre, a nemleges célú csak bevárja azt.

Hogy ennek a várakozásnak meddig kell és szabad terjednie, azt a támadás és védelem tanainál - melyek eredetéhez most újból visszatértünk - közelebbről fogjuk meghatározni. Itt csak annak kijelentésére kell szorítkoznunk, hogy a várakozásnak nem szabad feltétlen szenvedéssé fajulnia és hogy a várakozással együtt járó tevékenységnél az ezzel a tevékenységgel összetűző ellenséges haderőnek megsemmisítése ép úgy lehet cél. mint bármi egyéb is.

Már alapjában nagy tévedés lenne tehát azt vélni, hogy a nemleges törekvés nem tekintheti céljául az ellenséges haderőnek megsemmisítését, hanem a véráldozat nélküli döntést. A nemleges törekvés túlsúlya az utóbbit ugyan eredményezheti, de ez esetben ez az eredmény mindig azzal a bizonytalansággal jár: vajon a követett út célhoz vezető-e, ami azután egészen más feltételektől függ, melyek nem mirajtunk, hanem az ellenségen múlnak. Ezt a más, vérontás nélküli utat tehát semmiképpen sem lehet természetes eszköznek tekinteni arra nézve, hogy haderőnk fenntartása körüli túlnyomó gondjainknak eleget tegyünk, sőt ellenkezőleg oly esetekben, midéin ily út a körülményeknek meg nem felelne, teljesen tönkre mennénk. Nagyon sok hadvezér esett ebbe a tévedésbe és ment ezáltal tönkre. A nemleges törekvésnek szükségképpeni és egyedüli következménye az eldöntésnek feltartóztatása, úgyhogy a cselekvő az elhatározó pillanatok bevárásába mintegy belemenekül. Ennek következménye a cselekménynek időbeni és amennyiben a tér azzal kapcsolatban áll és ezt a körülmények megengedik, térbeni hátra tolása is szokott lenni. Ha megérkezett az a pillanat, midőn ez túlnyomó hátrány nélkül többé nem történhetik, a nemleges irány előnye kimerítettnek tekintendő és ekkor az ellenséges haderő megsemmisítésére való törekvés, melyet az egyensúlyozás csak feltartóztatott, de el nem hárított, változatlanul előtérbe lép.

Eddigi szemléleteinkben láttuk tehát, hogy a háborúban sokféle út van, mely a célhoz, vagyis a politikai cél eléréséhez vezet, az ütközet azonban az egyedüli eszköz s azért minden egy legfelsőbb törvény: a fegyveres eldöntés törvénye alatt áll; hogy abban az esetben, ha a fegyveres döntést az ellenség tényleg igénybe veszi, ez a fellebbezés sohasem tagadható meg, hogy tehát annak a háborúskodó félnek, aki más utat akar követni, bizonyosnak kell lennie afelől, hogy az ellenség ezt a fellebbezést igénybe venni nem fogja vagy pőrét ennél a legfelsőbb törvényszéknél el fogja veszíteni; hogy tehát egy szóval az ellenséges haderőnek megsemmisítése mindazon célok közt, melyeket háborúban ki lehet tűzni, a legelső és valamennyi más fölött uralkodik.

Hogy a háborúban másnemű tervezgetéseknek minő eredménye lehet, ezt csak a következőkben s természetesen csak lassan-lassan fogjuk megismerni. Megelégszünk itt azzal, hogy elismerjük, hogy azoknak lét jogot általában a valóságnak a fogalomtól való eltérése és a személyes körülményekre való tekintetek kölcsönöznek. De nem mulaszthatjuk el, hogy a valóságnak véres kitörését, az ellenséges haderőnek megsemmisítésére irányzott törekvést már itt, mint a háború első szülöttjét érvényre ne emeljük.

Csekély politikai célok, gyönge indító okok, az erők csekély feszültsége mellett, az óvatos hadvezér ügyesen minden utat megkísérelhet ugyan arra nézve, hogy nagy válságok és véres eldöntések nélkül, ellenségének sajátságos hibái felhasználásával, a harcmezőn és a kabinetben[16] a békét elérje és nem áll jogunkban őt emiatt korholni, ha föltevései eléggé indokoltak és sikert ígérők; azonban mindig megköveteljük tőle, hogy tudatában maradjon annak, hogy csak mellékutakon jár, melyeken őt a hadak istene meglepheti; hogy ő az ellenséget mindig szemmel tartsa, nehogy abban az esetben, ha ez az éles kardhoz nyúlna, játékkardocskával lépjen annak elébe.

Hogy a háború lényege miben áll, hogy a háborúban a cél és eszköz miként működnek, hogy a háború eredeti fogalma szigorából a valóságban miképpen enged majd többet, majd kevesebbet, de hogy mindezek mellett mégis mindig fogalmának szigora, mintegy legmagasabb törvény uralma alatt áll: mindezeket képzeletben meg kell őriznünk s a következő tárgyak mindegyikénél öntudatunkban újból fel kell elevenítenünk, ha azok valódi vonatkozásait, sajátságos jelentőségeit helyes módon akarjuk megérteni és ha a valósággal és végül önmagunkkal is a legrikítóbb ellentétekbe jutni nem szándékozunk.

[1] A siker valószínűsége.

[2] Az erősebb fél.

[3] A siker valószínűségére.

[4] A politikai cél.

[5] T. i. az abszolút hadicélnál.

[6] Vagyis inkább gyengítését.

[7] T. i. az abszolút hadicélnál, amely az ellenség teljes tönkretételét akarja elérni.

[8] T. i. a hadsereg tönkretételén és tartományok elfoglalásán kívül.

[9] Vagyis a politikai cél a ráfordított erőköltségeket nem éri meg.

[10] Érts kabinet helyett diplomáciát.

[11] T. i. az egyén szerint választandó eljárásokkal.

[12] Következőképpen egységeket alkotnak a) alany szerint: a kisebb- nagyobb szerves kötelékek harca és b) tárgy szerint: a harc célja.

[13] Vagyis közbevetett.

[14] A fegyverdöntés.

[15] A fegyveres döntést.

[16] A diplomácia terén.

Visszapillantás a második fejezetre
(Hazai Samu)

Szerző az első fejezetben a szenvedélyt, továbbá a valószínűségek és esélyek elemét, végül pedig a politikai célt jelölte meg, mint azokat a tényezőket, melyek a háború természetét befolyásolják.

A jelen fejezetben a hatást vizsgálja, amelyet a háborít természete: 1. a háborúban kitűzött célra és 2. a cél eléréséhez szükséges eszközre gyakorol.

I. A háborít céljai

A háborúnak - elvont értelemben véve - csak egy célja lehet s ez az ellenséges haderő tönkretétele. Egészen másképpen áll a dolog, ha a tényleges viszonyokat vesszük figyelembe és a háborút, mint a politika eszközét szemléljük.

Ez esetben a háborúban sok, sőt számtalan úton lőhet célhoz jutni.

Az ellenség teljes tönkretétele - az által, hogy haderejét leverjük, országát elfoglaljuk, akaraterejét megtörjük - feltétlenül célhoz vezet, de nemkülönben célhoz vezethet az is, ha fegyveres erejét csak gyöngítjük, országát csak ideiglenesen és csak azért szálljuk meg, hogy zálog legyen kezeink között, ha országát adókkal, hadi sarcokkal terheljük, ha az ellenséget nyugtalanító és védelmi hadi vállalatok által a végkimerülésig fárasztjuk, ha diplomáciai vagy anyagi eszközökkel a szereplő személyekre: szövetségesekre, avagy a vezérre hatunk stb. stb.

Hogy a háború abszolút célján: az ellenség feltétlen megsemmisítésén kívül az említett utak is célhoz vezethetnek, az a dolog természetében rejlik.

Mert eltekintve attól, hogy a háborúnak, mint a politika eszközének, rendszerint a politikai célhoz kell alkalmazkodnia és eszerint nagyobb cél mellett erősebb, kisebbnél gyengébb eszközökkel dolgoznia, a háborús célok kitűzésére nagy befolyást gyakorol az emberi számító ész által felállított az a tétel is, hogy:

a háború beszüntetendő, vagyis a béke megkötendő akkor, ha: a) egyáltalán nincs remény arra, hogy az ellenféllel szemben sikert érjünk el; b) ha a kitűzött politikai cél értéke kisebb, mint a hozandó áldozat.

Elemezve e két felállított tételt, kérdezzük:

A) A sikerben való hitünk mikor lesz megingatva s következőképen mikor jön meg az időpont, amidőn a békekötésre hajlandók leszünk?

1. Erős jellein s nagy politikai cél mellett akkor, ha teljesen véd- képtelenek lettünk.

2. Kisebb politikai cél, kevesebb szenvedély és higgadt, előrelátó gondolkozás mellett már a háború első stádiumában vagy folyamán is, ha látjuk, hogy:

a) már az első vesztes csata által fizikailag és erkölcsileg nagyon gyengíttettünk;

b) olyan tartományunk foglaltatott el, mely erőnk kútforrása volt;

c) szövetségesünk tőlünk elpártolt, vagy megveretett stb. stb., úgyhogy a végső győzelemben nem reménykedünk.

B) Mikor lesz a politikai cél elérésére hozandó áldozat oly nagy, hogy az előbbiről lemondva, a békét kell keresnünk?

Amidőn a politikai céllal arányban álló s elhasználásra számításba vett fizikai, erkölcsi és anyagi erő az ellenség sikeres ellentörekvései folytán elégtelenné válik és annyira volna fokozandó, hogy ha eszünkre hallgatunk, inkább le kell mondanunk tervünkről, mintsem új áldozatokat hozzunk.

Már most az a kérdés, hogy milyen módon képes az egyik fél a másiknak politikai célját drágává tenni, természetesen anélkül, hogy alkalmazott eszközei önmagának is sokba kerüljenek 'f

1. Anyagi, fizikai és erkölcsi károk okozása által. (Valamely tartományba való betörés által abból a célból, hogy ott pusztítsunk, hadisarcot vegyünk.)

2. Oly vállalatok által, melyek az ellenség kárát nagyobbítják. (Idegen államokkal való kereskedelmi összeköttetésének megszakítása; inszurrekció támasztása által.)

3. Az ellenség fizikai s erkölcsi erejének kifárasztása által. Ez utóbbit az oly aktív védelem idézi elő, mely magának kis célokat kit űzve, oda irányul, hogy kevés kockázat mellett az ellenséget gyötörje, tönkre fárassza. Például: Vercingetorix eljárása Caesar ellenében; az oroszok hadviselése Napóleon ellen 1812-ben.

A felállított tételek elemzéséből kitűnik annak igazsága, hogy: sok háborús cél van, vagyis helyesebben kifejezve: sok út (nem eszköz) áll rendelkezésre a háborús cél elérésére. Jobb megértésül ismételve említsünk fel néhány célt, illetőleg néhány a háború célja felé vezető utat:

1. az ellenséges haderő teljes tönkretétele;

2. az ellenséges erő gyengítése;

3. az ellenséges tartomány ideiglenes elfoglalása;

4. az ellenség szövetségeseinek eltérítése;

5. az ellenséges hadvezér kapacitálása erkölcsös vagy erkölcstelen eszközökkel stb. stb.

II. A háború eszközéről és természetéről.

A háborúnak, mint a politika eszközének, több célja, de csak egyetlenegy eszköze lehet; ez a harc.

A harc azért, mert a háború fogalmában rejlik, hogy a benne és az általa nyilvánvaló hatást csak a harc szülheti.

A harc az egyedüli eszköz azért, mert ha az ellenség a fegyverdöntést keresi, az elől kitérni nem lehet. A fegyverdöntés alól kitérni pedig azért nem lehet, mivel az tűrést jelentene, ahol pedig abszolút tűrés van, ott háború nem is jöhet létre.

Hogy a háborúnak a harc az egyedüli eszköze, bizonyítja a fegyveres erő létesítése is.

Fegyveres erőt csak a harc gondolata létesíthet.

A fegyveres erő minden tevékenysége végeredményben a harcra irányul. A katonát besorozzák, kiképezik, eszik, iszik, menetel stb. stb. csak azért, hogy annak idejében harcolni legyen képes.

Ha tehát minden haditevékenység közvetlen vagy közvetve a harc kedvéért történik és a harcban is végződik, úgy egyedül a harc az, mely eredményében hatást ígér.

Mikor mutat fel a harc eredményt? Ha abban az ellenség harcképességét megtörjük.

Az ellenség harcképességének megtörése tehát a harc eszköze. De mi a harc célja? Lehet az ellenség tönkretétele is, de nem szükségképpen. Mert miként a háború, mint a politika eszköze, az ellenség tönkretételénél kisebb s különnemű célt tűz ki magának, úgy önként értetődik, hogy e különleges cél egyes haditénykedések, tehát egyes harcok céljává is válhat. De ezeken kívül a harcnak, vagyis a harcoknak (ütközeteknek) még egyéb céljai is lehetnek. Gondoljunk csak arra, hogy a harc a háborúban nem az egyesek, de az összesség küzdelme. Az összesség (a hadsereg) egyes szerves tagjainak (seregtesteknek, csapattesteknek stb.) küzdelemben különféle feladat juthat osztályrészül s pedig olyan, melynek célja az, hogy:

a) saját csapatunk, hadianyagunk biztosíttassák, vagy csapatunk céljában segélyeztessék;

b) az ellenség megtörése fokozott mérvben, tehát a terep felhasználásával stb. történjék.

Az a) és b) alá sorolhatók azok a harcok, melyek: tereptárgyakért;

időnyereségért;

az ellenség nyugtalanítására, tehát: erkölcsi erejének megtörésére;

szállítmányok biztosítása végett vívatnak.

Látjuk ebből, hogy az ellenség megtörésén kívül sok más célja is lehet a harcnak, de megállapítottuk egyidejűleg azt is, hogy a harci cél elérésére csak egy eszköz: az ellenséges erő megtörése áll rendelkezésünkre.

Ha ez utóbbi tételnél egy kevéssé megállapodunk s azt vizsgálat alá vesszük, egy újabb igazságra bukkanunk.

Ugyanis: ha az ellenség megsemmisítése nem szükségképpeni célja a harcnak, úgy egyéb célok mellett akkor, ha biztosan tudva van, hogy a szemben álló erők nagyon is egyenlőtlenek, a harcot, mely kisebb céloknál úgysem más, mint az erők mérlegelője, nem kell elfogadni. És tényleg sok háború folyt már le anélkül, hogy komolyabb ütközetre került volna a dolog. (Podjebrád és Mátyás király háborúja.)

Idáig a harci célokat csak általánosságban tárgyaltuk, anélkül, hogy az ellenséges erő értékét közelebbről megállapítottuk volna. Most itt az ideje, hogy az egyes célok becsét, értékét határozzuk meg.

Ki lett mutatva, hogy az ütközetben az ellenség leverése az egyedüli eszköz bármely cél elérésére; ez a kijelentés erejét nem veszti el, noha említettük, hogy tényleges összecsapás nélkül is elérhető a cél akkor, ha nagyon is egyenlőtlen erők állnak szemben egymással; nem veszti el erejét fenti kijelentésünk azért, mert az ütközet el nem fogadása abban a biztos tudatban történik, hogy ezáltal megsemmisítésünknek vesszük elejét.

Ezekből kitetszik, hogy az ellenség leverése minden haditénykedésnek alapja.

Az ellenség leverése csak fegyverdöntés által történhetik: mivel pedig valamely szerencsés fegyvertény az ellenségnek minden korábbi sikerét megsemmisíti, következik, hogy az ellenség leverése, megtörése, megsemmisítése a leghatásosabb eszköz és cél.

Hogy van tehát az mégis, hogy nem élünk mindig ezzel az eszközzel, illetőleg nem tűzzük mindig célul ki?

A dolog abban rejlik, hogy a fegyver kétélű, siker esetén vele nagy eredményt érünk el, balsiker esetén vesztünket okozza.

Ezért fordulunk kevésbé veszélyes eszközökhöz.

Természetes, hogy ezekkel a kevésbé veszedelmes eszközökkel csak akkor élhetünk, ha tudjuk, hogy ellenfelünk sem keresi a fegyverdöntést, mert ebben az esetben nekünk is a fegyverdöntés útját kell követnünk; még pedig mielőtt másféle célt tűztünk volna ki magunknak, mivel máskülönben szándékunknak és erőnknek valamely irányból más irányba való terelése minket az öntudatosan és teljes erővel egy cél felé dolgozó ellenféllel szemben már a priori hátrányba helyez.

Hogy félre ne értessünk, megjegyezzük, hogy a fegyverdöntés útját követni csak a pozitív célú hadfélnek szükséges, mivel a negatív szándékú, akinek csak az a célja, hogy saját erejét fenntartsa, erre bármilyen eszközt - ha csak célhoz vezet - alkalmazhat.

Ebből azonban nem következik, hogy a fegyverdöntést, illetőleg az ellenség megsemmisítésének útját ne válassza, vagy előle kitérjen, mert abban az esetben, ha más eszközzel kitűzött célját nem képes elérni s a fegyverdöntést nem fogadja el, veszte bizonyos lesz.

Mindezekből az következik, hogy a fegyverdöntés alól nem szabad és nem lehet kitérni s hogy a válságnak véres kitörése, vagyis az ellenség erejének megsemmisülésére irányuló törekvés a háborúban az első helyet foglalja el.

3.

A harci géniusz

Minden különleges emberi tevékenységnél, melyben a művészetnek bizonyos foka nyilvánul, az értelem és kedélynek sajátos képessége működik közre.

Ha ez a képesség kifejlett és rendkívüli eredményekben nyilatkozik, úgy azt a szellemet, melynek meg van ez a képessége, géniusznak nevezzük.

Jól tudjuk, hogy ezt a szót terjedelem és irány tekintetében nagyon sokféleképen értelmezik és hogy ez értelmezések némelyike mellett a géniusz lényegét meghatározni igen nehéz; minthogy azonban sem bölcsészek, sem pedig nyelvészek nem vagyunk, ki sem veheti zokon, ha a nyelvszokásban használt értelmezésnél maradunk és »lángész« (zseni) alatt azon egyént értjük, aki bizonyos irányú működésben nagyon fokozott szellemerőt fejt ki.

A szellemnek ennél a képességénél és méltóságánál egy kevéssé állapodjunk meg avégből, hogy jogosultságukat közelebbről kimutassuk s a fogalmat tüzetesebben megismerj üli. Nem állhatunk meg azonban az igen fokozott tehetséggel felruházott, vagyis a tulajdonképpeni lángésznél (Genie), mert ennek a fogalomnak nincsen kimért határa, hanem általában a lelki erőknek a harci tevékenységre irányított közös működését kell tekintetbe vennünk, melyet azután a harci géniusz lényegének nevezhetünk.

A »közös irányt« (közös működést) azért kell tekintetbe vennünk, mert a harci géniusz nem áll csak egyetlenegy, a harci tevékenységet befolyásoló erőből, például pusztán a bátorságból; nem hiányozhatnak belőle és nem fejlődhettek a háborúra hasznavehetetlen irányban az értelem és kedélyszülte többi erők sem.

A harci géniusz nem más, mint az erők összhangzó egyesülése, melynél az egyik vagy másik erő uralkodó lehet ugyan, de a többiekkel ellentétben nem állhat.

Ha követelményként állítanék fel, hogy a harci géniusz többé-kevésbé minden harcos lelkében lakozzék, a hadseregek bizonyára gyöngék lennének, mert hiszen a harci géniusz éppen abból az okból, mivel alatta a lelki erők sajátosiránya értendő, csak ritkán fordulhat elő oly népeknél, melyeknél a lelki erőket sokfelé veszik igénybe és sok irányban képezik ki.

Minél szűkebb körre szorítkozik valamely népnek tevékenysége, minél jobban lép előtérbe nála a harci foglalkozás, annál inkább kell e nép közt a harci géniusznak elterjedve lennie.

Ebből az állításból azonban csak azt lehet kiolvasni, hogy a harci géniusz ily népnél pusztán terjedelemre nézve, tehát mennyiség tekintetében - nem pedig magasság - vagyis minőségre, súlyra nézve lakozik. A harci géniusz magassága (minősége, vagyis belső súlya) a népnek általános szellemi fejlődésétől függ. Vad, harcias népeknél a harcias szellem az egyesek közt sokkal gyakoribb, mint a művelt nemzeteknél, mivel amazoknál az majdnem minden egyes harcosban honol, míg a művelteknél a harcosok egész tömegével találkozunk, melyet csak kényszerűség s távolról sem a benső ösztön ragad tova.

Ámde vad népeknél igazán nagy hadvezért sohasem találni és igen ritkán olyasmit, mit harci lángésznek nevezhetnénk, mivel ehhez az értelmi erők oly kifejlődése szükséges, minő vad népeknél elő nem fordulhat. Magától értetődik, hogy kisebb-nagyobb mértékben művelt népeiméi is felülkerekedhetik a harcias irány és fejlődés s minél jobban jut ezeknél a harcias irány érvényre, annál gyakrabban találjuk a harcias szellemet egyes katonáinál kifejlődve.

Minthogy pedig ebben az esetben a harci géniusz mennyiség és minőség szerint is jelen van, e népek - mint a franciák és rómaiak is bizonyítják - azok, melyeknél a legfényesebb jelenségeket szemlélhetjük.

Azonban a rómaiaknál és franciáknál, valamint a háború terén egykor hímevet szerzett más népnél is a legdicsőbb nevek mindig csak a magasabb műveltség korában szerepelnek.

Már ezekből is sejthetjük, hogy a magasabb fokú hadi géniusz megteremtésében mily nagy része van az értelmi erőknek. E géniuszt most közelebbről fogjuk szemlélni.

A háború a veszélyek hazája, első kelléke tehát a bátorság.

Kétféle bátorság van: először is az a bátorság, mely szembeszáll a személyes veszéllyel, azután pedig az a bátorság, mely elvállalja a felelősséget akár valamely külső, akár belső hatalom, vagyis a lelkiismeret ítélőszéke előtt. Itt csak az élőbbemről lesz szó.

A személyes veszéllyel szembeszálló bátorság ismét kétféle: az egyik a közömbösség a veszéllyel szemben, mely, keressük e tulajdonság eredetét akár az egyén szervezetében, akár a szokásban, akár pedig abban a meggyőződésben, hogy az életnek nincsen becse, minden esetben tartós állapotot jelent.

A másik: a tevőleges indító okokból, úgymint dicsvágyból, hazaszeretetből, mindennemű lelkesedésből származó bátorság. Ebben az esetben a bátorság nem annyira állapot, mint érzelemhullámzás, érzelem,

A bátorság mindkét neme természetesen más-más hatásban nyilvánul. Az első biztosabb, mivel ez, úgyszólván természetté válva, az embert sohasem hagyja el; másodikkal azonban több eredményt érünk el; az elsőhöz inkább az állhatatosság, a másodikhoz a merészség szegődik; az elsőnél az értelem nyugodtabban, higgadtabban működik, a másodiknál az értelein olykor fokozódik ugyan, de gyakran káprázat is szállja meg.

Mindkettő egyesülve a bátorságnak legtökéletesebb nemét alkotja.

A háború a testi fáradalmak és szenvedések színhelye. Hogy az ember ott tönkre ne menjen, oly testi és lelki erőre van szükség, melyek, akár a természet adományai, akár pedig gyakorlat szülöttei, a fáradalmak és szenvedések elviselésére képesítsenek.

Ezekkel a tulajdonságokkal felruházva, egyedül az ép értelem vezetése mellett, az ember a háború elviselésére már eléggé használható eszköz lesz. És mondhatjuk, hogy e tulajdonságok azok, melyeket nyers és félművelt népeknél annyira elterjedve találunk. Ha azokat a követeléseket, melyeket a háború Borsosaival szemben emel, tovább vizsgáljuk, az előtérben levő értelmi erőkre bukkanunk.

A háború a bizonytalanságok birodalma; háromnegyedrésze azoknak a dolgoknak, melyeken a háborús cselekmények alakulnak, kisebb-nagyobb mértékben a bizonytalanság ködében rejlik. Itt tehát mindenekelőtt finom, átható értelemre van szükség oly célból, hogy az ítéletnek tapintatával az igazság ki éreztessék.

Valamely közönséges értelem is eltalálhatja véletlenségből ezt az igazságot, rendkívüli bátorság pedig adott alkalommal a megejtett hibát kiegyenlítheti, a legtöbb eset, vagyis: az átlagos eredmény azonban a magasabb értelem hiányát mindig napfényre fogja hozni.

A háború a véletlen országa.

Az emberi tevékenység egy terén sem működhetik (garázdálkodhat) e jövevény (a véletlenség) oly szabadon, mint a háborúban, mert sehol sem talál annyi érintkezési pontot, mint éppen itt. A véletlenség fokozza valamennyi körülmény bizonytalanságát és megzavarja az események menetét.

A cselekvő (az intéző), a hírek és feltevések bizonytalansága, valamint a véletlennek folytonos közbejövetele következtében a dolgokat lépten-nyomon másképen találja, mint ahogy azokat találni remélte. Mi sem természetesebb, hogy ez tervére, vagy legalább is az ezzel a tervével kapcsolatos képzeletekre befolyással van. Ha már most ez a befolyás oly nagy, hogy eltökélt szándékunkat el kell ejtenünk, rendszerint újabb elhatározáshoz is kell jutnunk, ámde gyakran megesik, hogy abban a pillanatban hiányoznak az alapot adó adatok, mivel a cselekvés folyamán a körülmények az elhatározást sürgetik s az újbóli körültekintésre, de gyakran még alapos meggondolásra sem engednek időt. Még gyakoribb eset azonban az, hogy az elképzelteknek [1] újabb helyreigazítása s a közbejött véletlenek ismerete eltökélt szándékunk teljes megdöntésére még nem elég, hanem igenis arra, hogy azt megingassa. Mert bár a körülményeket bővebben ismerjük, a bizonytalanság ezáltal még sem apadt meg, hanem ellenkezőleg, még fokozódott. Ennek oka abban rejlik, hogy mindezeket a tapasztalatokat nem egyszerre gyűjtjük, de egymásután és elhatározásainkat szüntelenül ostromolják és szellemünknek, értelmünknek úgyszólván örökké fegyveresen kell készen állnia.

Hogy a váratlanul vívott örökös harcban felülkerekedhessünk, két tulajdonságra van múlhatatlan szükségünk: először is oly értelemre, mely a fokozott sötétségben sem nélkülözi a belső világosságnak bizonyos csekély fényét, mely minket az igazság felé vezet és másodszor bátorságra, hogy ezt a gyönge fényt kövessük. Az elsőt képletesen a francia coup d’oeil (szemmérték), a másikat a határozottság kifejezés alatt ismerjük.

A »coup d’oeil« kifejezés használatára nézve álljon a következő magyarázat:

A háborúban az ütközet az, mely a figyelmet legelőször és leginkább magára vonzza; az ütközetekben pedig az idő és a tér fontos elemek s még fontosabbak voltak abban a korban, midőn a lovasság gyors eldöntéseivel főtényező volt: a gyors és helyes elhatározásra legelőször az idő és tér megbecsülése nyújtott alapot, ennélfogva »a gyors és helyes elhatározás« fogalmának megjelölésére oly kifejezés választatott, mely egyedül a helyes szemmértékre van tekintettel. A hadművészet tanárai közül sokan tényleg ezzel a megszorító értelmezéssel magyarázták a coup d’oeil fogalmát.

Ámde meg kell jegyeznünk, hogy alatta nemsokára mindazt a helyes elhatározást értették, mely a kivitel pillanatában megfogamzott, például: a valódi támadási pont felismerése stb. A coup d’oeil alatt tehát nemcsak a testi, hanem még inkább a lelki szem értendő. A kifejezés ép úgy, mint maga a tárgy, természetesen mindig inkább a harcászat terén volt használatban, de a hadászatban is helyén van, amennyiben a gyors elhatározásra gyakran itt is szükség van. Ha ezt a fogalmat a kifejezés által kölcsönzött túlságos képletességéből és korlátoltságából kivetkőztetjük, nem fog mást jelenteni, mint gyors eltalálását oly igazságnak, melyet a közönséges értelem vagy általában nem, vagy pedig csak hosszas szemlélet és megfontolás után láthat meg.

A határozottság a bátorságnak ténykedése valamely előforduló esetben s ha jellemvonássá alakul, a léleknek szokása. Azonban ez alatt itt nem az a bátorság, mely a testi veszéllyel, hanem az értendő, mely a felelősséggel, tehát úgyszólván a lelki veszéllyel száll szembe. Ezt gyakran »courrage d'esprit« (az értelemnek bátorsága) kifejezéssel jelölték, mivel a bátorság e nemét az értelem rendeli el; mindazonáltal azonban ez nem az értelemnek, hanem a kedélynek ténykedése. Az értelmesség magában még nem bátorság, mert gyakran látjuk, hogy a legértelmesebb emberek határozatlanok. Az értelemnek tehát előbb a bátorság érzetét fel kell költenie avégett, hogy ez utóbbi által fenntartassék és vitessék, mivel a pillanat sürgősségében az embert az érzelmek nagyobb mértékben uralják, mint a gondolatok.

Az előadottak szerint a határozottságnak itt az a szerep jutna, hogy elégséges indító okok hiányában a kételyek kínjait, a habozások veszélyeit ellensúlyozza. A nem éppen lelkiismeretes nyelvszokás ugyan a vállalkozásra, merészségre, vakmerőségre való puszta hajlamot is ezzel a névvel jelöli meg.

Ahol azonban az emberben a cselekvésre elégséges indító okok vannak, legyenek azok akár személyesek, akár tárgyilagosak, valók vagy hamisak, ott határozottságról nem beszélhetünk, mert ha ezt tesszük, az illető helyét mi magunk foglaljuk el és oly kételyeket vetünk mérlegbe, melyek neki nem is voltak.

Itt csak erőről vagy gyöngeségről lehet szó. A nyelvszokással azonban e csekély balfogás miatt tovább vitatkozni nem szándékozunk és megjegyzésünk csak arra szolgáljon, hogy hibás ellenvetéseknek elejét vegye.

Az »elhatározást«, amely kétes állapotokon győzedelmeskedni szokott, csak az értelem, még pedig csak az értelemnek egészen sajátságos iránya szülheti. Mi azt állítjuk, hogy az emelkedettebb fokú belátás és a szükséges érzelmek puszta együttléte határozottságot még mindig nem eredményez. Vannak emberek, kik a legnehezebb feladatot a legpompásabban tudják megérteni, kiknél a bátorság sem hiányzik arra nézve, hogy sokat vállaljanak magukra s kik mindazonáltal súlyosabb esetekben elhatározáshoz jutni nem tudnak. Ezeknél a bátorság és belátás külön-külön áll és nem nyújtanak egymásnak kezet; ennélfogva a határozottságot, mint harmadik tényezőt nem is eredményezik. Ez utóbbi az értelemnek csak ama ténykedése által jön létre, mely a kockázat szükségességét öntudatra hozza és általa az akaratnak irányt szab. Az értelemnek ez a sajátságos iránya, mely az emberben minden más félelmet a habozás és ingadozástól való félelem által legyőz, egyszersmind erőteljes lelkületekben a határozottságot hozza létre; ép azért korlátolt értelmű egyének a mi értelmezésünk szerint határozottak nem lehetnek. Súlyos esetekben ugyan habozás nélkül cselekedhetnek, de akkor ezt csak megfontolás nélkül teszik és eszerint nagyon természetes, hogy az az egyén, ki ilyet énképen meggondolatlanul cselekszik, önmagával kételyek miatt meghasonlásba nem juthat. Ilynemű cselekvés olykor-olykor a szeget fején is találhatja, de mi itt is csak a fenti állításunk mellett maradunk: hogy t. i. a harci géniusz létezését az átlagos siker mutatja ki. Azt, aki előtt ez az állításunk csodálatosnak látszanék, mivel sok határozott jellemű, bár nem mély gondolkozáséi huszártisztet ismer, figyelmeztetnünk kell arra, hogy itt csak az értelemnek egy sajátságos irányáról, nem pedig nagy bölcselkedő (gondolkodó) képességről van szó.

Az a véleményünk tehát, hogy a határozottság az értelemnek oly sajátságos irányából származik, mely irányinkább erős, mint fényes elmék tulajdona; s a határozottságnak ezt a genealógiáját még azzal egészíthetjük ki. hogy számos példa tanúskodik oly férfiakról, kik alsóbb körökben a legnagyobb határozottságot fejtették ki, de ezt a magasabbakban elveszítették. Bár ők az elhatározásnak szükségét érzik, azt is belátják, hogy a hamis elhatározás veszélyt rejt magában s mivel teendőik (dolguk) végzésében nem otthonosak, értelmük elveszti eredeti erejét s csak annál inkább fognak tétovázni, minél jobban ismerik az őket fogva tartó határozatlanság veszélyét s minél inkább voltak a gyors cselekvéshez szokva.

A »coup d’oeil«-ről s a »határozottság«-ról beszélve, az ezekkel rokon lélekjelenlétről is szükséges említést tennünk, melynek a háborúban, mint a váratlan események hazájában, nagy szerepet kell játszania; hisz a »lélekjelenet« nem egyéb, mint a váratlannak fokozott mérvben való legyőzése. A váratlan szónoklatra adott találó feleletben rejlő lélekjelenetet ép úgy csodáljuk, mint azt, amely hirtelen veszélynél gyorsan alkalmazott segélyben nyilatkozik. Sem ama feleletnek, sem eme segélynek nem kell valami szokatlannak lennie, csak helyén valók legyenek; mert a mi érett és nyugodt meggondolás után cselekedve rendkívülinek nem tekinthető, tehát reánk közömbösen hat, ugyanaz, mint az értelem gyors ténykedése, gyönyört okozhat. A lélekjelenlét kifejezése tehát bizonyára igen találóan jelzi az értelem által nyújtott segély közelségét és gyorsaságát.

Vajon az egyénnek ez a nagyszerű tulajdonsága értelmének sajátságában, avagy pedig inkább kedélyének egyensúlyában keresendő-e, az az előforduló eset természetétől függ, habár a kettő közül egyiknek sem szabad egészen hiányoznia. A találó felelet inkább elmés főre vall, megfelelő segély hirtelen támadt veszélyben pedig mindenekelőtt a kedély egyensúlyát tételezi föl.

Ha most már arra a négy elemre, melyből a háború légköre alkotva van, vagyis: a veszélyre, a testi fáradságokra, a bizonytalanságra és a véletlenre egy összpillantást vetünk, könnyen megérthetjük, hogy vajmi nagy erőnek kell a kedélyben és értelemben lakoznia, ha ebben a nehéz légkörben biztosan és sikerrel akarunk haladni, oly erőnek kell az értelemben és kedélyben lakoznia, melyet a hadi események elbeszélői vagy megírói a körülmények okozta módosulások szerint erély, állhatatosság, szilárdság, kedély- és jellemerő kifejezéssel szoktak illetni. Sokan vannak, kik a hősi léleknek valamennyi most említett nyilvánulását az akarat egy és ugyanazon erejének tekinthetnék, mely a körülményekhez képest módosul; de bármily közel rokonságban álljanak is ezek egymáshoz, mégsem alkotnak egy szoros egységet és érdekünkben áll e lelki erőket kissé közelebbről megkülönböztetni.

Először is a fogalmak tisztázása céljából, mint lényegesen ide tartozót, ki kell emelnünk, hogy az ellenség tevékenysége, az ellenség ellenállása, az ellenség cselekvése közvetlenül csak a legkisebb része annak a nehezéknek, súlynak, ellenállásnak, vagy bárminek is nevezzük azt, mely a cselekvőnél[2] az említett lelki erőt felszínre hozza (sorompóba hívja). Az ellenséges ténykedés közvetlenül először csakis a vezető személyére gyakorol hatást, de vezetői tevékenységét nem érinti. Ha az ellenség ellenállása kél óra helyett négy órán át tart, a vezető két óra helyett négy órán át van a veszélynek kitéve; ez mindenesetre oly tényező, mely fontosságában annál inkább csökken, minél nagyobb csapat élén áll a vezető; mit jelent 4 órai veszély a hadvezér szempontjából? Semmit.

Másodszor az ellenség hosszas ellenállása a vezetőre közvetlenül azáltal gyakorol hatást, hogy eszközeiben veszteség éri és ennek következtében felelőssége nő. Gondterhes megfontolások, most először teszik próbára és idézik a küzdőtérre akaraterejét. Állítjuk azonban, hogy ez még távolról sem a legterhesebb dolog, mit el kell viselnie, mert hisz e tekintetben csak önmagának tartozik számot adni. Az ellenséges ellenállás minden másban csak a harcosokra gyakorol hatást, mely aztán a vezetőre visszahat.

Míg a csapat jó hangulatban van, kedvvel és könnyűséggel harcol, csak ritkán nyílik alkalom arra, hogy a vezető céljai követésében nagy akaraterőt nyilvánítson; mihelyt azonban a körülmények súlyosakká válnak - s ez nem maradhat el sohasem, ha rendkívülit akarunk elérni - már nem megy minden magától, mint a jól beolajozott gépnél, hanem maga a gép is kezd ellenállni; ezen ellentállás az, melynek legyőzésére nagy akaraterőre van a vezetőnek szüksége. A legyőzendő ellent - állás alatt nem kell éppen engedetlenséget és ellenszegülést érteni, habár egyes egyéneknél ezek is elég gyakran előfordulnak; hanem valamennyi elhaló fizikai és erkölcsi erőnek összbenyomása, a véres áldozatok szívszaggató látványa az, mit legyőzni kell a vezetőnek először önnönmagában s azután mindazokban, kik közvetlenül vagy közvetve benyomásaikat, érzületeiket, aggodalmaikat és törekvéseiket ő reá átszármaztatják. Amint az egyeseknél az erők ellankadnak, amint ezeket az erőket a saját egyéni akarat éleszteni, működtetni nem képes, a tömeg egész tétlen súlya fokról-fokra a hadvezér akaratára nehezül; lelkének lángján, szellemének világán gyulladjon újból magasra a tömegben az elhatározás lángja, a reménység világossága; csak amennyiben ezt el tudja érni, csak annyiban rendelkezik a tömeg felett, csak annyiban lesz úrrá fölötte; amint ez megszűnik, amint az ő bátorsága valamennyi többinek bátorságát újból feléleszteni nem képes, a tömeg magához, az állati természet alacsony körébe rántja őt, mely a veszélytől visszariad s a szégyent nem ismeri. Ezek azok a nehezékek, melyeket a vezető bátorságának és lelki erejének kell a harcban leküzdenie, ha kiváló eredményt akar elérni. A nehezékek a tömegekkel együtt nőnek és ennélfogva a vezető magasabb állásához képest az erőknek is nagyobbaknak kell lenniük, hogy a terhekkel arányban maradjanak.

A cselekvés erélye ama indító ok erejét fejezi ki, mely a cselekvést létrehozta, nem tekintve azt, vajon ez az indító ok az értelmi meggyőződésből, vagy érzelemhullámzásból vette-e eredetét. Ez utóbbinak azonban aligha szabad hiányozni ott, hol hatalmas erőnyilvánulásra van szükség.

Mindama nagyszerű érzelmek közül, melyek az emberi keblet a harc heves tusájában elárasztják - valljuk be nyíltan - egy sem oly hatalmas és állandó, mint a léleknek dicsőség és becsültetés utáni áhítata, mellyel azonban a német nyelv oly igazságtalan módon bánik, midőn azt (»becsület- és dicsőséghajhászat«-nak [Ehrgeiz, Ruhmsucht] nevezvén el) méltatlan mellékfogalmak által lealacsonyítani törekszik. Való ugyan, hogy a visszaélés ezzel a büszke vágyakozással éppen a háborúban az emberi nem ellen intézett legkiáltóbb igazságtalanságoknak volt szülő oka; de eredetileg ezek az érzelmek bizonyára az emberi lélek legnemesebbjeihez számíthatók; a háborúban tulajdonképpen ezek lehelnek életet és lelket az óriási tömegekbe. Semmi más érzelem, még ha általánosabban van is elterjedve, vagy ha látszólagosan nemesebb is, mint például: a honszeretet, eszmerajongás, bosszú, bárminemű lelkesedés nem teszik fölöslegessé a becs- és dicsvágyat. Igaz, hogy amaz érzelmek a tömegeket általában fölhevíteni és lelkesíteni képesek, de nem késztik a vezetőt arra, hogy társainál többet akarjon elérni, ami pedig lényegesen szükséges akkor, ha állásában kiváló eredményt kíván felmutatni. Honszeretet, eszmerajongás, bosszú stb. az egyes harci cselekményt nem teszik úgy, mint a becsvágy, a vezető tulajdonává, melyet ő azután legjobban hasznosítani igyekszik, melyen fáradsággal szánt, gonddal vet, hogy bőséggel arathasson. Pedig ez az igyekezet az összes vezetők részéről a legmagasabbtól kezdve a legutolsóig, ez az iparkodás, ez a versengés, ez a sarkaló ösztön adják elsősorban azt a tényezőt, mely a hadsereg működését éleszti és sikeressé teszi. S ami különösen a legfőbb vezetőt: a hadvezért illeti, joggal kérdezhetjük, volt valaha nagy hadvezér becsvágy nélkül; általában képzelhető-e ilyen jelenség?

Az akaratnak valamely lökem erejével (hevességével) szemben kifejtett ellenállását szilárdságnak, az akaratnak valamely lökem tartamával szemben tanúsított ellenállását állhatatosságnak mondják.

Bármennyire közel álljon mindkettő egymáshoz s bármily gyakran használják az egyik kifejezést a másik helyett, lényegük észrevehető különbségeket mutat fel, amennyiben a hevesebb benyomás (lökem) ellen tanúsított szilárdság már pusztán valamely erős érzelem által is létrehozható, míg az állhatatosság felszínre hozatalában már inkább az értelem működik közre, mivel valamely tevékenység tartamával annak tervszerűsége is nő, mely utóbbiból az állhatatosság részben erejét meríti.

A kedély- vagy lelki erőre térvén át, az első kérdés az, hogy mi értendő alatta?

A kedélynyilvánulások hevessége, az indulatosság bizonyára nem, mert ez minden nyelvszokás ellenére volna, hanem igenis az a képesség, melynél fogva a legerősebb indulatoknál erősen dúló szenvedélyek közepette is még az értelemnek engedelmeskedünk. Kérdjük: ezt a képességet csupán az értelem ereje szüli-e? Kételkedünk benne. Habár azzal a jelenséggel, hogy kitűnő értelemmel felruházott egyéneket látunk, kik önmagukkal nem bírnak, mit sem akarunk bizonyítani, mert azt mondhatnék, hogy a hidegvérűséget az értelemnek sajátos, inkább erőteljes, mint terjedelmes (tehát sokat felölelő) természete eredményezi. A valóságot azonban jobban véljük megközelíteni, ha azt állítjuk, hogy az az erő, mely még a kedély leghevesebb megrázkódtatása pillanataiban is arra késztet minket, hogy magunkat az értelemnek alárendeljük s melyet önuralomnak nevezünk, magában a kedélyben fészkel. Van ugyanis egy más érzelem, mely erős lelkületekben a felkorbácsolt szenvedélyeket ellensúlyozza anélkül, hogy azokat megsemmisítené s csak ez az ellensúlyozás biztosítja az értelem uralmát. Ezt az egyensúlyozást semmi más nem idézi elő, mint az emberi méltóság érzete, ez a legnemesebb büszkeség, a léleknek ez a legbensőbb szükségérzete aziránt, hogy mindig belátással és értelemmel megáldott lényként cselekedjünk. Épp azért állíthatjuk, hogy erős kedélyű (lelkületű) az olyan, aki a leghevesebb rázkódtatások közepette sem veszti el az egyensúlyt.

Ha az embereket kedély ük szerint osztályozzuk, először is oly egyéneket találunk, kiknek kedélye indulatba alig jön s kiket egykedvűeknek vagy indolenseknek (mivel sem törődőknek) szoktunk nevezni.

Másodszor vannak oly egyének, kik igen gyorsan jönnek indulatba, de kiknek érzelmei sohasem lépne túl bizonyos határon; ezeket érzelmes, de nyugodt embereknek nevezzük.

Harmadszor vannak nagyon ingerlékenyek, kiknek érzelmei - mint a puskapor - gyorsan és hevesen lobbannak fel, de nem tartósak; végül negyedszer vannak olyanok is, kiket kis okok feltüzelni nem képesek s kik általában nem gyorsan, hanem csak lassanként jönnek indulatba, de kiknek érzelmei egyszer felszínre hozva, nagyon erősek és sokkal tartósabbak. Ilyenek az erélyes és rejtett szenvedélyű emberek.

A kedélyállapotnak ez a különbsége minden valószínűség szerint szorosan az emberi szervezetben működő testi erőknek határán fekszik és ahhoz a kétéltű természethez tartozik, melyet idegrendszernek nevezünk s melynek egyik oldala az anyaggal, másik oldala pedig a szellemmel (a lélekkel) látszik összeköttetésben lenni. Gyarló bölcsészeti tudományunkkal e homályos téren többé nincs mit keresnünk. Fontos azonban reánk nézve, hogy egy pillanatra álljunk meg annál a hatásnál, melyet a hadi tevékenység ezekben a különböző természetekben eredményez és vizsgáljuk meg: mennyiben várható ezektől nagylelki erő.

Az indolens (mivel sem törődő) emberek nem hozhatók ki könnyen egyensúlyukból. Ez az állapot. amelyben minden erőkifejtés hiányzik, nem jelenthet lelki erőt. Mindazonáltal nem tagadható, hogy ilyen embereknek éppen folytonos egyensúlyuk következtében a háborúban bizonyos egyoldalú használhatóságuk van. A cselekvésre késztető tevőleges indítóok, az impulzus s ennélfogva a tevékenység is gyakran hiányzik náluk, de egyhamar nem is rontanak el semmit.

A második osztályba soroló emberek sajátsága, hogy kis okok könnyen indítják őket tevékenységre, ellenben nagyok alatt éppoly könnyen összeroskadnak. Ilyfajta emberek valamely szerencsétlen társuk fölsegélyezése körül élénk tevékenységet fejtenek ki, egy egész nép szerencsétlensége azonban őket szomorúvá tenni igen, de tettekre ragadni nem fogja.

A háborúban ily egyéneknél sem a tevékenység, sem az egyensúly nem fog hiányozni, de ők valami nagy dolgot létrehozni nem képesek, hacsak erre az esetlegesen igen erősen kifejlett értelmük indítóokot nem nyújt. Ily kedélyekkel azonban erős, független értelem ritkán szokott párosulni.

A fellobbanó, fellángoló érzelmek magukban véve a gyakorlati életben kevésbé használhatók s így a háborúban sem. Érdemük abban áll, hogy nagy indító erőt képviselnek, de ezek nem tartósak. Ha azonban ily egyéneknél a kitörő indulatok a bátorság és a becsvágy irányát követik, háborúban alantas helyeken gyakran igen használhatóvá válnak és pedig pusztán abból az okból, mivel az alantasok által végrehajtandó hadi műveletek csak rövidebb tartamúak szoktak lenni. Az ily cselekmények keresztülvitelére gyakran egyetlen bátor elhatározás, a lelki erőknek egyetlen fellobbanása már elegendő lesz.

Csak gondoljuk meg, hogy egy merész támadás, egy erőteljes »előre« kiáltás pár percnek műve, holott egy merész csata egész napi, egy háború pedig már egy egész évi munkát is igényel, illetőleg igényelhet.

Az ily egyéneknek kedélyük egyensúlyát érzelmeik rohamos gyorsasága miatt fenntartani kétszeresen nehéz, ezért gyakran elvesztik fejüket, ami a háborúban legrosszabb tulajdonságuk. A tapasztalás ellen vétenénk azonban, ha azt állítanék, hogy igen ingerlékeny kedélyek sohasem lehetnének erősek, azaz nem tarthatnák fenn egyensúlyukat felindulásuk közepette is. Miért is ne lenne meg bennük a saját méltóságuk iránti érzék, amidőn ők rendszerint a nemesebb természethez tartoznak? Ez az érzelem náluk ritkán hiányzik, de hatni idő hiányában nem képes. Utólag rendszerint önnön maguk előtt szégyenkeznek. Ha nevelés, önmegfigyelés és élettapasztalás őket előbb-utóbb megtanították arra, hogy önmagukkal szemben résen legyenek avégből, hogy kitörő erős indulatok pillanatában a lelkükben szunnyadó ellensúlynak még idejében tudatára ébredjenek, akkor ők is nagy lelki erő kifejtésére képesek.

Végül az indulatba nehezen hozható, azért mélyen érző emberek, kik az előbbiekhez úgy viszonylanak, mint a parázs a lánghoz viszonylik, leginkább alkalmasak arra, hogy titáni erejükkel azokat a rengeteg tömegeket helyükből kimozdítsák, melyek alatt képletesen a. harcias tevékenység nehézségeit képzelhetjük magunknak. Érzelmeik hatása nagy tömegek mozgásához hasonló, mely bár lassúbb, de annál hatalmasabb.

Habár ily egyéneket nem is lepik meg annyira érzelmeik, mint az előbbieket és saját szégyenükre el sem ragadják őket, mégis tapasztalatellenes volna azt vélni, hogy egyensúlyukat el nem veszíthetik s vak szenvedélynek rabjaivá nem válhatnának, sőt ez mindig meg fog történni, ha náluk az önuralom nemes büszkesége hiányzik, vagy az nem eléggé erőteljes. Leggyakrabban tapasztalni ezt vad népek nagy férfiainál, kiknél az értelmi műveltség alacsony színvonala a szenvedélyek túlsúlyra emelkedését mindig elősegíti. De hisz művelt nemzeteknél és azok legműveltebb osztályainál is igen gyakran elő