A fordítás az alábbi kiadás alapján készült

MIND YOUR BODY

by Nicole J. Sachs

Copyright © 2025 by Nicole J. Sachs

Published by arrangement with Black Inc., the David Black Literary Agency, 335 Adams Street, Suite 2707, Brooklyn, NY, USA

Fordította: Bozai Ágota

Szerkesztette: Banitz Ildikó

Pesti Könyv Kiadó, Budapest, 2025

www.pestikonyv.com

Felelős: A kiadó ügyvezetője

Könyvterv: Stark Attila

A borítót tervezte: Caroline Johnson

Nyomda: Prime Rate Kft.

Felelős vezető: Dr. Tomcsányi Péter

ISBN (epub) 978-615-5699-69-6

Minden jog fenntartva.

A kiadó írásos engedélye nélkül a könyv sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható, nem tárolható adatrendszerben, és nem tehető közzé semmilyen formában – ideértve a hangoskönyvet és az internetes megjelenítést is.

A mentális fájdalom kevésbé feltűnő, kevésbé tűnik nagy figyelmet igénylő problémának, mint a testi fájdalom, de annál sokkal gyakoribb, és annál nehezebb elviselni. Tovább növeli ezt a terhet az, hogy a mentális fájdalmat gyakran igyekszünk eltitkolni. Könnyebb azt mondani, hogy “fáj a fogam”, mint azt, hogy “összetört a szívem.”

C. S. Lewis: A fájdalom[1]

Lisának,
aki egy életet átformáló üzenet halk suttogását hangos kiáltássá változtatta.

TARTALOM

Előszó

A szerző megjegyzése - amit nekem kell elmondanom most

I. RÉSZ: A színfalak mögött az agyban

TANULJ ÉS HIGGY: NYISS AJTÓT A GYÓGYULÁSRA

1. Fejezet: Mi az a mindbody-gyógyászat?

Jegyzetek

ELŐSZÓ

Tisztán emlékszem arra a napra, amikor először beszéltem Nicole-lal. Mindketten a Mindbody (elme-test) orvoslás karrierünk elején voltunk. Dr. John Sarno egyik pszichoterapeutája, Dr. Eric Sherman javasolta, hogy találkozzunk.

Aznap véletlenül a coloradói Denverben voltam egy szomatikus pszichoterápiás képzésen és Nicole-lal egyeztettünk, hogy telefonon beszélünk. Miután a napi tréning véget ért, kocsiba ültem és egy kávézóba mentem. Leültem egy csendes sarokban és felhívtam őt a vadonatúj iPhone-omról.

Akkoriban a Mindbody (elme-test) gyógyászat világa elég siváran nézett ki. Csak néhány orvos és pszichoterapeuta volt az Egyesült Államokban, akik e paradigma szerint praktizáltak és nem létezett az a digitális szakmai összekapcsolódottság, amelyet ma már mindannyian természetesnek veszünk.

Ezért emlékszem, milyen nagy örömmel fedeztem fel, hogy Nicole és én ugyanazt a nyelvet beszéljük. Történeteket meséltünk egymásnak saját gyógyítási tapasztalatainkról, összehasonlítottuk a klienseinkkel és pácienseinkkel folytatott munkánkat és rájöttem, hogy korábban részt vettem a New York University egyik rendezvényén New York City-ben, ahol Dr. Sarno pácienseiről tartottak panelbeszélgetést, és ott Nicole volt az egyik előadó.

A leglényegesebb azonban az volt, hogy Nicole és én arról beszéltünk, hogyan működhetnénk együtt hatékonyan annak érdekében, hogy a krónikus fájdalmat és egyéb tüneteket tapasztaló, segítségért hozzánk forduló emberek mindkettőnk nézőpontjából és készségeiből is profitálhassanak. Aznap kezdtünk elgondolkodni azon, hogyan lehet csapatszemléletű megközelítést alkalmazni az orvostudomány és a pszichológia legjobb stratégiáinak alkalmazására, hogy segítsük az embereket a Mindbody-terápiával való gyógyulásban.

Azokban az években, közös munkánk elején számos páciensem kapcsolódhatott be Nicole csodálatos magánpszichoterápiás gyakorlatába úgy, hogy a terápia megváltoztatta az életüket. Olyan emberekkel dolgoztam, akiknek krónikus tünetei évtizedek óta fennálltak, és akik mára már megszabadultak a krónikus fájdalomtól, Nicole terápiájának köszönhetően fájdalommentes életet élhetnek.

Azóta is részem lehet abban a megtiszteltetésben, hogy az első sorból figyelhetem, ahogy Nicole kibővítette tevékenységei körét; már nem csak egy-egy emberrel dolgozik pszichoterápiás üléseken, már nem csak néhány tucat páciens van jelen csoportos foglalkozásain, nem csak néhány száz online követő figyeli, nem csak több millióan hallgatják kiemelkedő podcastját, hanem közreadja ezt a csodálatos könyvet, amelyet hamarosan önök is olvashatnak.

Miután az utóbbi tizenöt évben közelről szemlélhettem Nicole munkáját, nagy izgalommal tölt el, hogy önök is megtapasztalhatják széles szakmai ismeretét, szakértelmét és elszántságát. Tudom, hogy életét (legalábbis annak nem szülői részeit) annak szentelte, hogy elterjessze a krónikus tünetek gyógyításának ezt a módszerét és a lehető legjobban tudjon személyesen is segíteni az ilyen tünetekkel hozzá forduló páciensek gyógyításában.

A Mind Your Body Nicole életművének páratlan összefoglalója. Bölcs hangja minden oldalon könnyen meghallható és érthető; bevezetést ad a Mindbody-gyógyászat alapvető aspektusaiba és elmagyarázza, hogyan érhető el javulás a páciensek egészségi állapotában a JournalSpeak önterápiás naplóírási módszer alkalmazásával. Az ő energiája épp olyan tisztán rezonál ezeken az oldalakon, mint azon az első napon, amikor beszéltünk – többször emlékeztet minket arra, hogy lélegezzünk és legyünk gyengédek magunkhoz és amikor mi magunk nem bízunk eléggé abban, hogy meg fogunk gyógyulni, a magáéból ad hitet és bizonyosságot nekünk.

Mint bizonyára tudják, a krónikus fájdalom rendkívüli mértékben képes elszigetelni az embert. Ezt sok évvel ezelőtt magam is megtapasztalhattam, amikor ilyen fájdalmakból kellett felgyógyulnom és megtapasztalhattam ugyanezt karrierem elején is. Az, hogy az évtizedek során Nicole kollégája lehettem, sokat enyhített szakmai magányomon, de ami ennél is fontosabb, Nicole mint szilárd támasz, több száz páciensemnek és a világon emberek millióinak segített kevésbé magányosan átvészelni a betegség időszakát.

Nagyon örülök, hogy olvasóként Nicole-t választották vezetőnek ebben a folyamatban, és a lehető legjobbakat kívánom önöknek a gyógyulás felé vezető úton.

Dr. John Stracks

A SZERZŐ MEGJEGYZÉSE

AMIT NEKEM KELL ELMONDANOM MOST

Világszerte emberek százmilliói szenvednek úgy, hogy lenne lehetőség szenvedésük megszüntetésére.[1]

Mind különféle társadalmi-gazdasági, vallási, nemi, etnikai háttérrel rendelkezünk, különböző közösségekből érkeztünk. Az a közös bennünk, hogy valamilyen krónikus tünetet tapasztaltunk vagy más, látszólag gyógyíthatatlan egészségügyi állapotot diagnosztizáltak nálunk, amely számtalan módon korlátoz minket. Gyakran legyengülve, fájdalmunk miatt elszigetelve élünk árnyékéletet. E küzdelem miatt nehézségekbe ütközhetünk, amikor sikereket akarunk elérni a munkahelyünkön vagy a kapcsolatainkban – és nagyobb valószínűséggel küzdünk depresszióval, vannak öngyilkossági gondolataink, vagy élünk vissza különböző szerekkel. Én is többször próbáltam ki különböző gyógyszereket, feküdtem alá műtéteknek, vettem részt alternatív és holisztikus eljárásokban és más orvosi beavatkozásokban abban a reményben, hogy egy kicsit enyhül a fájdalom. Az enyhülés azonban gyakran nem következett be.

Ennek nem feltétlenül kell így lennie.

Gyakran hallottam a figyelmeztető kérdést, amikor az emberek mérlegelik, hogy valami kihívást jelentő, ellentmondásos vagy potenciálisan félreértett dolgot fejezzenek ki: Ki kell ezt mondani? Most kell ezt kimondani? Nekem kell kimondanom?

Ma már határozottan tudom, hogy a válasz „igen” mindhárom kérdésre.

Ha te is krónikus fájdalommal vagy szorongással küzdesz, kérlek, vedd figyelembe, hogy létezik egy másik út. Megtanítalak rá, hogyan legyél jól. Nem csak én akarom így, hanem muszáj is. Egyszerűen elengedhetetlen. Az elhatározásom, hogy ezt véghez vigyem, éjszakánként nem hagy aludni, folyamatosan a fülembe suttog. Futás közben is ez jár az eszemben. Ez a gondolat uralkodik felettem, amikor szétszórt vagyok, és motivál, ha fáradt vagyok. Miért? Azért, mert ez a munka határozta meg az egész életemet. Azzal kezdődött, hogy teljesen megszüntettem a krónikus fájdalmamat és mindenféle addig tapasztalt kóros tünetemet. És ez csak a kezdet volt. Ez a munka újjáépítette a kapcsolataimat. Megtalálta és újragondolta a maximalizmusom és társfüggőségem gyökereit. Meglelte és meggyógyította a bennem élő belső gyermeket. És ami a legfontosabb, lehetővé tette számomra, hogy olyan jelenléttel és bizonyossággal tanítsak, amely másoknak is tartós gyógyulást tesz lehetővé és visszaadja a személyes önrendelkezés képességét. Tiszteletből letérdelek az eszközök ereje előtt, amelyeket ezeken az oldalakon be fogok mutatni. Naponta megdöbbenek az átalakult életekről szóló történetek hallatán. Zavarba ejtően szenvedélyes vagyok igyekezetemben, hogy ezt minél több emberrel megosszam. Időnként kétségbeesve azon kapom magamat, hogy sajnálom, amiért nincs varázspálcám, hogy ezt a tudást egy csapásra átültessem minden ismerősöm agyába.

Ennek az üzenetnek a továbbítása egyáltalán nem volt könnyű feladat. Nagyon sok árnyalata van, amelyeket félre lehet érteni vagy amelyekkel szemben ellenállást lehet kifejteni. A nehézségek ellenére kitartok. Nincs más választásom. Itt valami nagyobb hatalom van működésben. Nevezhetjük spirituális útnak vagy egyszerűen azt mondhatjuk, hogy lehetetlen lenne ilyen hatalmas tudáson ülni úgy, hogy egy életen át nem osztjuk meg másokkal.

Akárhogy is, ez nektek nagyon jó hír, mert ettől a pillanattól kezdve egy csapat vagyunk. Tartsatok velem és meg fogtok lepődni, milyenné válhat az életetek. Nincs jobb vezető annál, aki átmegy a tűzön, majd visszafordul, hogy megfogja mások kezét, hogy átvezesse őket azon az úton, amit ő már megjárt. Nicole Sachs vagyok, és most én foglak benneteket vezetni.

Az együtt töltött időre határozzunk meg egy közös szókincset, hogy ne használjunk eltérő szavakat bizonyos kulcsfontosságú témák kifejezésére és ne kelljen külön elemezni, hogy ki mit ért egy bizonyos fogalom alatt. Ezért amikor azt mondom, hogy fájdalom, kérlek, engedd meg, hogy ez a kifejezés jelentsen minden krónikus tünetet, amit tapasztalsz, még akkor is, ha ez a tünet változik és átalakul. Ilyenek például az izom- vagy idegfájdalmak (hát, nyak, váll, csípő, könyök, térd, isiász, fibromyalgia, fejfájás/migrén stb.), valamint gyomorproblémák (irritábilis bél szindróma [IBS], gyulladásos bélbetegség [IBD], vékonybél baktériumok túlszaporodása [SIBO], áteresztőbél-szindróma, puffadás), fellángoló autoimmun tünetek, fülzúgás, krónikus kényszerbetegség (OCD), disztímia (hosszan tartó, enyhe depressziós állapot) és még sok más. Ha a saját problémád nincs ezen a listán, ne aggódj. Ezek csak példák. Huszonöt éves pályafutásom során olyan sokféle és olyan változatos tüneti átalakulásoknak voltam tanúja, hogy lehetetlen lenne teljes listát készíteni.

Ezekből a beszélgetésekből megtudhatod, hogy a krónikus betegségek többségének eredője a szabályozatlan idegrendszer. Az idegrendszer tévesen tájékoztatja az agyat, hogy küldjön jeleket fájdalomról, gyulladásról, izomösszehúzódásról, görcsről, neuralgiáról és más testi- és tapasztalati megnyilvánulásokról, hogy „megvédje és elterelje a figyelmedet”, nehogy túlcsorduljon az elnyomott érzelmi tározód. Meg fogod érteni, hogy sokan gyakran öntudatlanul és évekig hosszú távú, tartós harcban vagy menekülésben élünk. Ennek eredményeként megromlik az egészségünk. Mindezt rendkívül részletesen megvitatjuk, ezért ne aggódj, ha kezdetben nehéz ezt megérteni vagy elhinni. Elvezetlek oda. Addig is tudd, hogy elkötelezetten szeretném visszaadni az életed, és minden tőlem telhetőt megteszek, hogy ez sikerüljön.

Foglalkozunk az idegtudománnyal is. Ebben a könyvben az agy, az idegrendszer és az amigdala kifejezéseket bizonyos fokig rokonértelmű szavakként fogom használni. A harcolj-vagy-menekülj (fight or flight) kifejezésre is utalok, bemutatom a harcol/menekül/lefagy/behódol (fawn) jelenséget. De nem egyszerűsítem le a témát, nem akarom azt sugallni, hogy ezeknek a struktúráknak vagy folyamatoknak az összetettsége nem fontos. Ebben a szövegben minden szót egyetlen céllal választottunk ki: a legszemléletesebb és legérthetőbb módon akarjuk magyarázni az elmétekben és testünkben zajló bonyolult és figyelemre méltó folyamatokat. Ez a könyv használati útmutató, amely megváltoztatja az életedet, ezért alapelvárás, hogy könnyen követhető legyen. Hidd el, ez a tabletta sokkal kevésbé lesz keserű, mint az a sok hatástalan szer, amit korábban bevettél.

Most egy csapat vagyunk – te és én. Több ezer hasonló gondolkodású lélek csatlakozik hozzánk, akik bátran és merészen járják be ezt az utat velünk. Minden fejezet egy-egy történettel zárul. Ezeket a beszámolókat lehetőség szerint megtartottam eredetiben, úgy, ahogy ők elmondták. Azt akarom, hogy az ő hangjukat halld. Azt akarom, hogy érezd az energiájukat, a kétségbeesésüket, a ráébredésüket és a hálájukat. Ez a valódi élet színesben – az ő életük, és hamarosan a te életed is ilyen lehet. Szeretném, ha felismernéd, hogy már nem vagy egyedül ebben a küzdelemben, és nem kell többé félned.

Ahhoz, hogy elindulj ezen az úton, csak hajlandóságra, nyitottságra és arra a szándékra van szükségem tőled, hogy félelmeidet kíváncsiságra cseréld. Innen fogunk indulni, együtt. Szeretetet és önbizalmat küldök neked (vedd kölcsön az enyémet, amíg a sajátod meg nem erősödik), és egyben elszántságot is küldök. Lehet, hogy nem lesz könnyű, de tudom, hogy meg tudod csinálni.

Üdvözlettel:
Nicole

I. RÉSZ

A SZÍNFALAK MÖGÖTT AZ AGYBAN

TANULJ ÉS HIGGY: NYISS AJTÓT A GYÓGYULÁSRA

1. F E J E Z E T

MI AZ A MINDBODY-GYÓGYÁSZAT?

Végre nem kerültem el a tüzet, és hagytam, hogy felemésszen a láng, s közben ráébredtem: olyan vagyok, mint az égő csipkebokor: A fájdalom tüze nem emészt el. Éghetek és éghetek, mégis élek. Képes vagyok tűzben élni. Tűzálló vagyok.

– Glennon Doyle[1]

Fiatal voltam, amikor először léptem a tűzbe. Tizenkilenc évesen az ortopéd sebész asztalán feküdtem, agyzsibbasztó fájdalmaim voltak és nagyon féltem. A röntgenkép világított a képernyőn, közben anyám a kezét tördelve állt mellettem. Második orvosi szakvéleményre vártunk, ami talán most majd megmagyarázza a tüneteimet. A szüleim egy héttel a záróvizsgák előtt vittek haza az egyetemről, amikor a kínzó derékfájás miatt már a mosdóba sem tudtam kimenni, nemhogy a szemesztert befejezni.

„Egyetértek a kollégával” – mondta az orvos. „A diagnózis spondylolisthesis, csigolyaelcsúszás, az alsó gerinc degeneratív állapota. Ha negyven éves korára nem akar kerekesszékbe kerülni, azonnal fel kell hagynia bizonyos tevékenységekkel és szembe kell néznie a realitással. Újra kell értékelnünk, milyen testmozgás lesz megfelelő, és biztosan nem fog görkorcsolyázni.”

Napi szinten görkorcsolyáztam, így közlekedtem és ez volt a boldogságom, valamint a lelki egyensúlyom egyik legfőbb forrása. Végül is a kilencvenes években voltunk. Abban a pillanatban a szakorvos szavai közvetlenül megkérdőjelezték az identitásomat, hogy erős és fitt vagyok és szabadon tehetek, amit csak akarok.

Az orvos pedig folytatta: „Nem tanácsos tíz kilónál nagyobb súlyt felemelni, vagy egy óránál tovább autózni. Meghatározott pozíciókban kell aludnia, hogy elkerülje a fájdalmat és stabilizálja a hátát. Bármilyen utazást gondosan meg kell fontolni kockázat/haszon szempontjából. A legfontosabb, hogy próbálja elfogadni a tényt, hogy valószínűleg gyermeket nem fog kihordani. A baba súlya helyrehozhatatlan károkat okozna a szervezetében azzal, hogy megfeszítheti a hátát.” Ez utóbbi hír már túl sok volt; képtelen voltam feldolgozni. Úgy éljem le az életemet, hogy nem lesz nagy, vidám családom, amit elképzeltem magamnak? Egyáltalán élet az?

A röntgenfelvételeimen látottak alapján elmagyarázta, hogy ilyen esetekben a csigolyafúziós műtét a szokásos protokoll. Mivel azonban fiatal vagyok és egészséges, a műtét várhat. Ha hajlandó vagyok betartani az alvásra, utazásra és testmozgásra vonatkozó szigorú utasításokat, a lehető leghosszabb ideig halasztható a műtét, ami hetekig tartó lábadozással jár, következménye pedig élethosszig tartó mozgásbeszűkülés. Miután rám zúdult ez a sötét prognózis, úgy éreztem, csak a jelen tűnik valóságosnak. Mégis, ami akkor a leginkább számított volna, arról szó sem esett.

„A műtét megszünteti a fájdalmamat?” – kérdeztem kétségbeesetten. Az orvos hangneme árnyalatnyit megváltozott. Elmondta, hogy a műtét nem garantálja a fájdalom megszűnését.

Életemben először jöttem rá, hogy bár röntgenfelvételről jól tudnak diagnózist felállítani, el tudják magyarázni a prognózist – és persze segíteni akarnak –, az orvosoknak nem volt megoldásuk arra, ami a legsürgetőbb volt: a fájdalmam enyhítésére. Ez fordulópontot jelentett számomra. A halk kétely, amely bennem ébredt, hogy valóban képesek-e meggyógyítani, valamint az a felfoghatatlan jövőkép, amelyet elém festettek, lettek azok a magok, amelyekből később a vágy sarjadt bennem, hogy mélyebben megértsem az emberi fájdalmat. Hinnem kellett, hogy van jobb megoldás. Nem volt más választásom, mint figyelmemet ennek a jobb megoldásnak a megtalálására fordítani.

Ugorjunk előre harminc évet: ötvenkét éves vagyok, három, majdnem felnőtt gyerek édesanyja és mezítlábas tengerparti futó. Körbeutazom a világot, rendszeresen autózom, hordom a gyerekeimet az egyetemre és haza, és olyan testhelyzetben alszom, amilyenben csak akarok. Kiderült azonban, hogy ez az orvos – és a sok másik, aki a vizsgálati eredményeimet értékelte – tévedett. Rendellenességet láttak egy röntgenképen és – bár alapos okkal, de – azt feltételezték, hogy az a lelet okozta a fájdalmamat. De nem az okozta.

Először a kétségbeesés vezetett, majd a kíváncsiság, de végül elindultam a rendkívül hasznosnak bizonyuló úton, hogy mindent megtudjak a fájdalom és a krónikus fájdalom természetéről, okáról és kezeléséről. Ez a pszichológiai alapdiploma megszerzésével kezdődött, majd klinikai szociális munkából való mesterdiplomával folytatódott, és a Mindbody-gyógyászat gyakorlatában csúcsosodott ki akkor, amikor Dr. John Sarno praxisával együttműködve a Rusk Center for Rehabilitation/NYU Langone Medical Centerben dolgoztam. Magánpraxisomban, podcastjaimban, az általam szervezett elvonulásokon és online foglalkozásaimon több mint húsz éve adok tanácsokat végtelennek tűnő krónikus fájdalomban, betegségekben és szorongásban rekedt embereknek, hogy életvitelükben elérhessék a teljes szabadságot.

A FÁJDALOM ÚJ SZEMSZÖGBŐL

Akik esetleg nem ismerik Dr. Sarno munkásságát: úttörője volt a Mindbody-orvoslásnak, annak a szemléletmódnak, amely megkérdőjelezi az orvostudomány régóta fennálló feltételezéseit. Egyszerűen megfogalmazva, a Mindbody-orvoslás elismeri, hogy az elraktározott traumák és az elfojtott érzelmek hatással vannak az agy működésére, s ezen keresztül a testi egészségre is. Amikor valaki fizikai betegséggel küzd – különösen krónikus formában –, a Mindbody-megközelítés tágabb nézőpontból vizsgálja a problémát: arra törekszik, hogy megértse, miként dolgoznak együtt testi, mentális és érzelmi rendszereink azért, hogy életben tartsanak és biztonságban tudjanak minket.

Dr. Sarno modellje megkérdőjelezte a hagyományos nyugati szemléletet, amely szerint a fájdalom vagy a kellemetlenség közvetlenül összefügg a test érintett részével, és ennek megfelelően kell kezelni. Figyelemre méltó tudományos munkája feltárta, hogy a valós fizikai tünetek – köztük a krónikus fájdalom és szorongás, emésztőrendszeri problémák, autoimmun fellángolások, sőt bőrpanaszok – nem minden esetben vezethetők vissza kóros elváltozásra vagy strukturális rendellenességre a testben. Ehelyett a feldolgozatlan traumák, a pszichoszociális stresszorok és az elfojtott érzelmek idővel felhalmozódhatnak, és arra késztethetik az agyat, hogy betegség jeleit vagy sérülés érzetét küldje. Ezt az állapotot ő tenziós mioneurális szindrómának (TMS)[2] nevezte – és merőben újszerű, 1984-ben megjelent könyvében, a Mind over Back Pain: A Radically New Approach to the Diagnosis and Treatment of Back Pain című műben részletesen tárgyalta hatásait.

Sarno a TMS-t olyan folyamatként határozta meg, amely akkor lép működésbe, amikor az akut tünetek – például a tenziós fejfájás vagy az izomhúzódás – krónikus állapottá vagy diagnózissá alakulnak. A Mindbody-közösségben gyakran hallani, hogy az emberek „TMS-eseknek” nevezik magukat, vagy felkiáltanak: „Ma előjött a TMS-em!” A mozaikszó gyűjtőfogalom, amely számtalan krónikus betegséget jelent; ide tartozik az izomfájdalom/görcs/gyulladás, krónikus szorongás, a long COVID, pánikbetegségek, az IBS, az isiász, a pikkelysömör, a kismedencei fájdalom, a fibromyalgia, a migrén, bizonyos bőrbetegségek, autoimmun betegségek tünetei és még sok más. Ez messze nem egy teljes lista – ezért, mint azt a szerzői előszóban említettem, ezekre a továbbiakban egyszerűen krónikus fájdalomként vagy a krónikus betegségekként fogok utalni. Látni fogod, nem feltétlenül számít, hogy a páciens milyen konkrét tünetekkel küzd. A lényeg annak megértése, hogy miként a testet vizsgáljuk, amikor azt keressük, miért tapasztalod ezeket az érzéseket, ugyanúgy figyelnünk kell az agyműködés tudományos hátterére is.

Dr. Sarno sokkal szélesebb magyarázatot adott a fájdalom és más krónikus tünetek keletkezésére. Ahelyett, hogy közvetlen kapcsolatot feltételezett volna a fájó testrész és egy hozzá köthető fizikai ok vagy rendellenesség között, azt gondolta, hogy az ember pszichológiai folyamatai és az idegrendszer alapvető szabályozásának zavarai szolgálnak katalizátorként a krónikus állapotok kialakulásában. Amikor a fájdalom, a gyulladás, az immunrendszer legyengülése vagy a betegség és diszkomfortérzet bármely más megnyilvánulásának okát keressük, ő arra tanított, hogy túl kell látnunk a test érintett részén, és fel kell tárnunk a fájdalom valódi forrását: az agy kísérletét arra, hogy megóvjon bennünket a nehéz érzelmektől és a felhalmozott traumáktól.

Sokan nevetnek, amikor elmesélem, hogy Rosie O’Donnellnek köszönhetően ismertem meg Dr. Sarnót. Miután azonban édesanyám megnézett egy epizódot a The Rosie Show-ból, amelyben Dr. Sarno segített az egyik producerének, Janette Barbernek legyőzni olyan súlyos láb- és bokafájdalmát, hogy motoros kerekesszéket kellett használnia, azt javasolta nekem, hogy nézzek utána. Amikor elolvastam a Healing Back Pain[3] (A hátfájás gyógyítása) című könyvet, megdöbbenve tapasztaltam, hogy a saját hátfájásom is enyhülni kezdett.

Később Dr. Sarno páciense lettem: nyitottan és hajlandón arra, hogy új és szokatlan módokon gondolkodjam. Idővel tanítványává is váltam, és az ő elméleteit és módszereit továbbfejlesztve jutottam el a krónikus fájdalomtól ahhoz az élethez, amelyet ma élek. Az évek során a kollégája is lettem, amikor pácienseket irányított hozzám a pszichoterápiás praxisomba. Megtiszteltetés volt számomra, hogy rendszeresen vele együtt tarthattam előadásokat a New York Universityn, és élete végéhez közeledve beszélgetéseink már teljesen arról szóltak, miként vihetjük tovább a munkáját egyre szélesebb, nemzetközi közönséghez. Dr. Sarno élesen tudatában volt annak, hogy pszichoterápiás hátterem és a saját, komor diagnózisom ellenére megélt gyógyulásom története erőteljes hangot adott az ő munkájának — egy olyan hangot, amelyről tudta, hogy túléli őt.

A FÁJDALOM NEM A FEJBEN VAN

Gyakran tapasztaltam, hogy az ügyfelek kezdetben félreértik a Mindbody-orvoslás alapgondolatait. Ennek elsődleges oka, hogy amikor valaki szenved, könnyen úgy értelmezheti az üzenetet, mintha azt jelentené: a fájdalom csak a fejében létezik. Ez érthető módon nagy ellenállást vált ki azokból, akik valódi, gyakran gyötrő fizikai fájdalmat és krónikus tüneteket élnek át, amelyek beszűkítik az életüket. Ráadásul, mivel a Mindbody-megközelítés szükségszerűen hangsúlyt fektet az érzelmi tapasztalatokra, sokan tévesen azt a következtetést vonják le, hogy e szemlélet alapján ők mentálisan instabilak, kitalálják a tüneteiket, vagy valamilyen módon maguk tehetnek róluk.

Ez nem így van.

Olaj a tűzre a pszichoszomatikus kifejezés körüli negatív asszociáció, amelyet a szakirodalom az évek során annak leírására használt, hogy az érzelmi és mentális fájdalom hogyan jelenik meg a testben. Annak ellenére, hogy tudományos kísérletek újra és újra bizonyították, hogy a stresszállapot és érzelmi tapasztalataink befolyásolhatják a fájdalomérzetet, a kifejezést összetévesztik a hipochondriával, amely szintén tévesen megkérdőjelezi a beteg valódi fájdalmát és szenvedését[4]. Ma a tudósok többsége kerüli ezt a kifejezést. Ehelyett pszichofiziológiai tünetként vagy pszichológiai folyamatok eredményeként létrejött testi tünetekként említik ezeket.[5]

Mivel jól tudom, milyen elterjedt ez a félreértés, már az elején szeretném hangsúlyozni: a fájdalom nem a fejedben van – de a megoldás sem a tested fizikai megváltoztatásában rejlik. Ahogy majd közös utunk során megmutatom, a legtöbb krónikus állapot eredete megérthető, ha felismerjük, miként küld jeleket a vészreakció által vezérelt idegrendszerünk: hogyan tereli el figyelmünket a vélt „ragadozókról”, amelyek szenvedésünket okozzák. Sokféleképpen fogod tőlem hallani ezt a gondolatot, mert a hosszú évek tapasztalata megtanított arra, hogy gondolkodásunk átformálásához pontosan erre van szükség. Amint bekövetkezik egy mély szemléletváltás, a gyógyulás folyamata látványosan felgyorsul.

Beszéljünk a harcolj-vagy-menekülj ösztönről. Az emberi létre nincs gyógymód, és az emberi lét része a fájdalom. Bármennyire is kényelmetlen ilyen mélyen érző lényeknek lenni, ez van. Az intenzív érzelmi élmények az emberi élet legörömtelibb és legijesztőbb valóságai, egészségünk és boldogságunk pedig attól függ, hogy tudatában vagyunk-e ezek erejének. Amikor nem tudjuk átélni az „elfogadhatatlan” érzelmi reakcióinkat az élet eseményeire – a szégyent, kétségbeesést, dühöt, gyászt vagy rettegést –, idegrendszerünk valami biztonságosabbnak ítélt dolgot választ helyettük: a testi fájdalmat vagy a szorongást. Ez az elterelési folyamat az agy alapértelmezett módja, amikor veszéllyel szembesülünk: a harcolj-vagy-menekülj reakció.[6]

Valószínűleg te is hallottál már erről a jelenségről. Az agy primitív részeinek egyetlen létfontosságú feladatuk van: életben tartani a szervezetet. Amikor az ember veszélyes helyzetbe kerül, az amigdala, az agy mélyen elhelyezkedő kis mandula alakú régiója segít úgy reagálni, hogy működésével növelje a túlélés valószínűségét. Az amigdala az endokrin rendszer részeként jelzi a mellékveséknek, hogy kezdjenek el adrenalint, kortizolt és más hormonokat termelni. Ezek a biológiai anyagok megemelik a légzésszámot és a pulzusszámot[7], így biztosítva, hogy a már feszült izmokban meglegyen a következő lépéshez szükséges energia. Lehet, hogy csak egyetlen esélyed van arra, hogy megmentsd a saját bőröd, ezért készen kell állnod!

A helyzettől függően dönthetsz úgy, hogy inkább elkerülöd a veszélyt – menekülsz. Ha nincs hová menned, készen állhatsz a megküzdésre – harcolsz. De míg gyakran úgy beszélünk a harcról vagy menekülésről, mintha csak ez a két lehetőség lenne arra, hogy egy veszélyes helyzetből megmeneküljünk, veszéllyel szembesülve két másik álláspontra is helyezkedhetünk. Az ember megdermedhet (freeze) és remélheti, hogy a ragadozó nem veszi észre, hogy beleolvadunk a háttérbe. Vagy behódolhatunk (fawn) – olyasmit mondhatunk vagy tehetünk, ami csak eszünkbe jut, hogy csillapítsuk a fenyegetést. A továbbiakban az egyszerűség kedvéért ezt a harcolj-vagy-menekülj kategóriában fogom említeni, de fontos szem előtt tartani, hogy az amigdala segíthet a testet feszültség- vagy veszélyhelyzetben különböző reakciókra felkészíteni.

Akár harcra, akár menekülésre, lefagyásra vagy behódolásra irányít az amigdala, ez a jól dokumentált fiziológiai reakció csak rövid ideig tart[8]; éppen annyi ideig, hogy az ember kikerüljön a veszélyből. Amikor azonban a ragadozó, amivel szembesülünk, nem külső tényező, hanem a bennünk lévő elfojtott érzelmi energia, akkor hosszú távra benne ragadhatunk ebben az állapotban. Ez okozza a krónikus tüneteket - a szervezet a fájdalmat vagy a gyengeséget „védelemnek” tekinti a további károsodás ellen.

A jelenség másképpen: Ha az ember eltöri a bokáját és tovább fut, akkor olyan mértékben károsíthatja a csontjait és az ínszalagjait, hogy talán soha többé nem tud járni. A törött csont okozta fájdalom védelem a többi fájdalom ellen; lelassítunk, hogy aztán elindulhassunk a gyógyulás felé vezető úton. Ugyanez igaz számtalan krónikus állapotra is – mivel az agyunk és az idegrendszerünk az életünkre leselkedő veszélyként értelmezi a növekvő sötét és traumatikus érzelmeket, lelassítanak, hogy időt adjanak nekünk összeszedni magunkat és elmenekülni. A vakító migrén elég gyorsan lelassít minket. Ugyanez igaz az IBS-rohamra vagy a kínzó térdfájdalomra is. De amikor megtanítod az idegrendszeredet arra, hogy biztonságosan és rendszerezetten engedje feláramlani ezeket a látszólag fenyegető érzelmeket, ez az ősi védelmi reakció kikapcsol. Következésképpen az adott krónikus problémák enyhülnek. Ez a legmegdöbbentőbb és legizgalmasabb tapasztalás. Több mint húsz éve ezzel a módszerrel vezetek embereket a teljes test egészségéhez, és ezt az utat fogjuk ebben a könyvben együtt megtenni.

ELEVE ÍGY ÉRZED

Szemináriumaimon és előadásaimban meglepődve fedeztem fel, milyen kevesen veszik észre, hogy az akut fájdalom élményét már eleve érzelmi kiváltó okokkal kapcsolják össze. Például, amikor több száz fős közönségnek tartok előadást, gyakran felteszem a kérdést: „Kinek fájdult már meg a feje egy hosszú, stresszes nap után?” Szinte kivétel nélkül minden kéz felemelkedik.

Ezután felteszem a kérdést: „Ki rohant a kórházba agyi CT-vizsgálatra, mert a fejfájástól pánikba esett, hogy agydaganata lehet?” Síri csend.

„Látják” – magyarázom a csoportnak. „Már értik, hogy testi reakciókat tapasztalunk az érzelmi ingerekre. Elhiszik, hogy igaz.”

Bár a legtöbb ember hajlandó felemelni a kezét, és tudomásul venni, hogy a feszültségtől egy pocsék nap után megfájdul a feje vagy ha rossz hírt kap, megfájdul a gyomra, vagy a pánik pillanatában csalánkiütése lesz, az érzelmi inger (stressz) és a testi válasz (a tünet) közötti kapcsolat feltételezése hamar megszűnik, ha az krónikussá válik.

A krónikus fájdalom és betegség a félelemből és a jelentésadásból született járvány. Ha az idegrendszer veszélyt érzékel, állandó zavar áll be a természetes védekező funkcióval kapcsolatban; az agy úgy reagál, hogy a testet védekezésre irányítja. Logikus, hogy az embereket ez zavarba ejti. Hiszen a „védelem” fájdalom formájában jelentkezik, ami a legtöbb ember számára határozottan nem biztonságos helyzet. Ha azonban megfelelően értelmezzük, a Mindbody-gyógyászat magyarázata tisztán megmutatja ezt a folyamatot. Ha az idegrendszer a megterhelő érzelmi élményeket veszélyes ragadozóként érzékeli, akkor természetesen nagyobb biztonságban van az ember, ha otthon marad és beteget jelent. Hiszen a nehéz érzések elsődleges kiváltó oka gyakran az ember, márpedig emberek mindenhol vannak.

AZ ÉRZELMI TÁROZÓ

A krónikus tünetek kezelésének kulcsa annak megértésében rejlik, hogy a stressz, az elfojtott érzelmek, a feldolgozatlan traumák és a kisebb-nagyobb mindennapi frusztrációk idézik elő az idegrendszer szabályozási zavarát. Mint látod, ez a szabályozási zavar számos tünetet képes kiváltani, amelyek a legdrámaibb és legakutabb szindrómáktól az egyszerű mély fáradtságig terjedhetnek. Képzeld el, hogy ezek az elfojtott érzelmek valamilyen láthatatlan edényben vannak (például lombikban), valahol a köldököd és a mellkasod közötti térben. Az én praxisomban ezt érzelmi tározónak nevezzük. Minden nap, ahogy végigbotorkálunk az életünkön, kapcsolatokkal zsonglőrködünk, a gyerekekkel, karrierproblémákkal, pénzgondokkal és a bennünk élő láthatatlan és hallhatalan belső gyermekből fakadó triggerekkel foglalkozunk, a tározó lassan megtelik. Képzeld el, hogy egy csésze folyadékot öntenek ebbe a térbe minden alkalommal, amikor a gyereked nyaggat vagy a főnököd ferde szemmel néz rád.

Amikor a tartály telítettsége eléri a maximális szintet, fennáll a veszély, hogy túlcsordul és tudatod egyértelműen a tudtodra adja, hogy az életed totális, kontrollálatlan „káosz”. Az idegrendszer ilyenkor reflexszerűen harcolj-vagy-menekülj üzemmódba kapcsol. Ezen a ponton arra utasítja az agyat, hogy küldjön jeleket és indítsa a migrént (vagy fibromyalgia-rohamot, hátfájást, vállmeghúzódást, idegbecsípődést, IBS-rohamot stb.). Amint teljesen belegabalyodsz a tünetbe, annak kellemetlenségébe, a tünet által kiváltott rettegésbe és az önápolásba, az agy elvégezte a dolgát[9]. Többé nem fenyeget az a veszély, hogy az élet elviselhetetlen súlyát érezd. Akár hiszed, akár nem, ez az a tartomány, ahol a primitív agyi rendszerek „biztonságban” tartanak téged. A kiváltó érzések ismét elnyomódnak, és a tározóban átmenetileg megszűnik a nyomás, mivel energiádat olyan tevékenységekre fordítod, amelyek azt az érzést keltik benned, hogy ura vagy a helyzetnek, te irányítasz, például azzal, hogy „gyógymódokat” kutatsz fel és időpontot kérsz az orvoshoz. Ez természetesen nem a teljes, jó élet receptje, de túl sokáig nem gondoltunk arra, hogy létezhet más út is.

Az elfojtás, mint ismert védekező mechanizmus, önmagában nem egészségtelen. A védekező mechanizmusokat okkal címkézik védekezőnek: Meg akarnak védeni téged attól, ami elviselhetetlennek tűnik. Lehetetlen lenne a mindennapokat végicsinálni, ha minden érzelmi trigger teljes hatását érezned kellene. Ám az elfojtás, ha nincs egészséges levezetése, nem tartható fenn örökké. A fájdalom előbb-utóbb jelentkezik valahol. Gyakran mondom a pácienseimnek: „Ha egy fa kidől az erdőben, és nincs ott senki, aki hallja, attól még ugyanúgy puffan.” Ez alatt azt értem, hogy a felszín alatt bugyborékoló tárolt traumáid és kezeletlen érzéseid rejtve lehetnek a tudatod elől, de attól, hogy nem hallod, nem érzékeled ezeket, valahol rezonálnak. Fájdalomként és szorongásként visszhangoznak a testedben; olyanok, mint a flippergolyó, amit kilőttél: a tested egyik rendszeréből a másikba pattan. A felszínre törő, elfojtott érzelmeink olyanok, mint a kidőlő fa: ha a tudat szintjén nem is érzékeljük ezeket, testileg megtapasztaljuk. Ezt azért merem így kijelenteni, mert éveken át láttam, ahogy emberek teljesen megfordítják ezt a reflexszerű, „téves biztonságot” nyújtó folyamatot.

Az emberek többsége megdöbben, amikor rájön, hogy az idegrendszer ennyire félrevezethet minket, miközben a munkáját végzi azzal, hogy életben tart minket, pedig logikus magyarázat van rá. Míg az akut hátfájást vagy egy autoimmun fellángolást könnyű úgy értelmezni, hogy „kezelve van” – hiszen rohanunk a szakorvoshoz vagy beveszünk egy gyógyszert –, addig a mindennapi konfliktusokkal és a gyermekkori fájdalmakkal tudatosan és tudattalanul is lehetetlennek tűnik szembenézni. Ezért válnak a krónikus problémák valóban krónikussá: ha elhiszed, hogy az egészséged fölött kontrollt gyakorolsz, és így biztonságban vagy, a rendszered pontosan ott fog tartani téged.

Ezért mondom, hogy a krónikus fájdalom és krónikus tünetek jelensége félelemből és értelmezésből eredő járvány. Megrekedtél ott, ahol tartasz, öntudatlanul rettegsz attól, hogy tovább lépj, és megzavard a betegség által kínált „biztonságot”.

Ne feledjük a tágabb perspektívát: alapvetően létfontosságú, hogy az agy legősibb részei – például az amigdala – szüntelenül azon dolgozzanak, hogy életben tartsanak bennünket. A bökkenő csak az, hogy míg az ősembernek legfeljebb mérges kígyókkal vagy kardfogú tigrisekkel kellett megküzdenie, a modern társadalom valóságos áradatát zúdítja ránk a veszélyeknek. Manapság ezeket veszélyeket partnereink, szüleink, főnökeink, az élet stresszhelyzetei és gyerekeink jelentik (utóbbiak gyakran a főnökeinknek gondolják magukat). Itt lép be a képbe az a test-lélek tánc, amelyről beszélek: a fájdalom átveszi a stresszor helyét, és bár nyomorúságosan, de azt az érzetet kelti, hogy ura vagy a napjaidnak. Ráadásul a krónikus rosszullét arra késztet, hogy előtérbe helyezd az önmagadról való gondoskodást, amely logikusan összefügg a biztonsággal: megállsz pihenni, segítséget kérsz másoktól, lassítasz, határokat húzol, és enyhítesz a magaddal szembeni elvárásokon. Az ember eredendően társas lény, akinek szüksége van a közösségre, de a modern élet a függetlenséget, az aktivitást és a „harcos” szerepet hangsúlyozva eltávolít minket ettől. Paradox módon a krónikus betegség és az általa létrejött gondoskodó kapcsolatok evolúciósan ebbe a biztonságos társas környezetbe visznek vissza minket.

Tehát hogyan állíthatjuk meg ezt a körforgást, és hogyan vegyük vissza egészségünket és vitalitásunkat? A válasz abban rejlik, hogy átprogramozzuk az idegrendszer elhibázott reflexét, amely megvéd minket a fájdalomtól és a különféle szindrómáktól. Sokéves terápiás tapasztalat és világszerte végzett online munka során csiszolódott ki a módszerem, a JournalSpeak (naplóbeszéd), amelyet irányított gondolkodásmód-gyakorlatokkal és önmegerősítő meditációval párosítok – és amely újra meg újra lenyűgöző eredményeket hoz. Meglehet, túl egyszerűnek tűnik ahhoz, hogy igaz legyen, hogy az olyan egyszerű gyakorlatok, mint a célzott naplóírás és a meditáció ilyen figyelemre méltó változásokat okozhatnak a testi egészségben (az én esetemben minden bizonnyal így történt!), de kétségtelenül igaz és működik. Naponta hallok rendkívüli történeteket olyan emberektől, akik egészségi állapotuk miatt korábban teljesen munkaképtelenek voltak, most azonban teljes munkaidőben visszatértek dolgozni. Olyan betegek, akiknek korábban kerekesszékre volt szükségük, most futnak és túráznak. Számtalan más, kisebb testi fogyatékossággal élő ember teljesebb életet él anélkül, hogy a krónikus tüneteket el kellene fogadnia. Ez a szabadság csodálatos érzése. Ne feledd azonban: lehet, hogy egyszerű, de nem könnyű. Ezt a terápiás munkát neked kell elvégezned és ez meglepő módon próbára fog tenni téged. Minden nehézségről szólni fogok. Bízz abban, hogy a cél megéri az erőfeszítést.

A JournalSpeak (naplóbeszéd), amint azt látni fogod, a gyógyulás eszköze - féktelen önkifejezés és önvizsgálat formájában. Fókuszált és specifikus naplóírási gyakorlat, amely megtanítja, hogyan tárd fel rejtett érzelmeidet azáltal, hogy a belső gyermek hangján szólalsz meg, teljesen felhatalmazva és útmutatással. Ez a híd az elfojtás és az idegrendszer számára küldött teljes biztonság üzenete között.

A JournalSpeak-et a szükség szülte, életem legmélyebb pontján. A fájdalmam odáig fokozódott, hogy pusztán a kiváltó okok és reakciók tudatos megnevezése már nem segített. Tovább kellett lépnem – meg kellett találnom a módját annak, hogyan erősítsem meg a kommunikációt tudattalanom és tudatos elmém között, hogy megelőzzem az érzelmi tartályom túlcsordulását. A JournalSpeak folyamata lehetővé tette számomra, hogy hozzáférjek váratlan, rejtett helyekhez – olyan helyekhez, ahol a saját csúf gondolataim és érzéseim olyanok voltak, mint kidőlő fák az erdőben, amelyeket addig képtelen voltam meghallani. Lehetővé tette továbbá azt is, hogy részt vegyek mások életének megváltoztatásában – ez mindig mélyen megérint, valahányszor hallom tőletek a lenyűgöző gyógyulástörténeteket.

Ahogy hamarosan te is látni fogod: amikor a kimondhatatlan, szinte elviselhetetlen igazságokat kiássuk és biztonságosan átérezzük, az idegrendszer többé nem menekül a védelmi üzemmódba, és nem küld fájdalomjeleket. Az érzelmi tartály lecsendesül, és a harcolj-vagy-menekülj állapotból átlépsz a pihenés és gyógyulás üzemmódjába. A krónikus fájdalom, a problémák, a szorongás és a betegségek feloldódnak – sokszor teljesen. Pontosan el fogom magyarázni, hogyan nyithatod fel azokat a ketreceket, amelyekben ezek a feldolgozatlan érzések ülnek. Ezáltal saját erődből léphetsz az öröm és a jelenlét felé. Mindannyiunk kezében ott a kulcs.

“ÉN MÁR MINDENT MEGPRÓBÁLTAM”

Akik pszichoterápiára jönnek hozzám, általában kimerítették már az összes orvosi és holisztikus lehetőséget. Jártak háziorvosnál, szakorvosoknál, sebészeknél, holisztikus szemléletű orvosoknál, dietetikusoknál, akupunktúrás szakembereknél és mindenféle alternatív gyógymód művelőinél. Kizárták az olyan betegségeket vagy állapotokat, mint a daganat, a vérszegénység vagy a kezeletlen fertőzés. Néhányan (mint fiatalon én is) tudják, hogy vannak műtéti lehetőségeik, de (az én esetemhez hasonlóan) az ő orvosaik sem vállalnak garanciát a fájdalom megszűnésére. Ők még nem értik azt, amit most itt megosztok: Számos vizsgálat, képalkotó eljárás, invazív mintavétel, MRI, bélmikrobiom-elemzés és egyéb diagnosztikai próbálkozás olyan eredményeket mutat[10], amelyek bár logikusan összekapcsolhatók a tünetekkel, nem tárják fel a testi kellemetlenség és fájdalom alapvető okát. Dr. Sarno megfogalmazása szerint ezek „normális abnormalitások”, és ugyanolyan valószínű, hogy panaszt okoznak, mint az is, hogy egy életen át észrevétlenek maradnak.

Tudom, furcsán hangzik. Egy normális abnormalitás? Mégis, mivel nincs két egyforma test, mindannyiunknak vannak anatómiai furcsaságai. És önmagában az, hogy egy teszt vagy vizsgálat kimutat valami eltérőt, még nem jelenti azt, hogy az kóros. Vegyük például a porckorong-kitüremkedést; ez a degeneratív állapot azt jelenti, hogy a csigolyák közötti porckorong elkezd kiboltosulni a gerincoszlopból. A hangzása alapján is fájdalmasnak tűnik – olyasminek, ami „biztosan” gyötrelmes hátfájást okoz. Ám amikor a Mayo Klinika kutatói több mint háromezer, hátfájdalomtól mentes ember CT- és MRI-felvételeit vizsgálták át, azt találták, hogy jelentős részüknek volt porckorong-kitüremkedése[11] – és ezek előfordulása az életkor előrehaladtával egyre nőtt. A húszas éveikben járók felvételein óriási, harminc százalékos arányban találtak porckorong-kiboltosulást, és ez a szám a nyolcvanas éveikben járók korcsoportjánál nyolcvannégy százalékra emelkedett. Mégsem tapasztaltak hátfájást. Tehát, ha ezt olvasva azt gondolod, hogy de az én tesztem, az én vizsgálatom rendellenességet mutatott!, ezúton szeretnélek figyelmeztetni, hogy nem biztos, hogy ez okozza a fájdalmadat. Nálam is ez volt a helyzet.

Tisztázni szeretném: nem sugallom azt, hogy a Mindbody-technikával daganatot lehet eltüntetni. Az orvosi beavatkozás számomra egyáltalán nem ellenség és soha nem tanácsolom, hogy bárki kihagyjon egy vizsgálatot, ha sürgős ellátásra lehet szüksége. Hiszek a nyugati orvoslásban, szükség esetén elviszem a gyermekeimet orvoshoz és szakorvoshoz, és nyugodtan adok nekik antibiotikumot, ha valamilyen fertőzésük van. Őszintén szólva a legnagyobb problémám az orvosi modellel nem maga a módszer, hanem a kétségbeesés, amelyet olyan sok emberben táplált, akikkel dolgoztam vagy akikkel kapcsolatba kerültem. Túl sok diagnózist és állapotot nyilvánítanak „gyógyíthatatlannak”. Azt mondják: „Sajnáljuk, semmit sem tehetünk önért. Ezzel az állapottal együtt kell élnie”. Ezt meglehetősen letaglózó dolog hallani, és túlságosan is gyakori. Talán te is átélted már.

Még rosszabb az, hogy számos krónikus fájdalommal küzdő embernek végtelen körforgásban kínálnak stratégiákat, étrend-kiegészítőket, új gyógyszereket és „csúcstechnológiás” beavatkozásokat, amelyek súlyos összegekbe kerülnek, mégsem hoznak valódi javulást. Ez könnyen vezethet depresszióhoz és reményvesztettséghez – és érthető is, miért. Nem azt állítom, hogy ezeknek az új megoldásoknak nincs helyük, de ha valaki úgy alkalmazza őket, hogy közben nem dolgozik a szenvedés gyökerének feltárásán, akkor a fájdalom körforgásában marad, a végtelenségig. Olyan, mint valami „csapd-le-a-vakondot” játék: a fájdalmas tünetek újra és újra más-más helyen bukkannak fel, és folyton figyelmet követelnek. Talán te is tapasztaltál hasonlót.

A helyzet a következő: Miután kimerítetted az orvosi vizsgálatok és beavatkozások teljes tárházát, eljön az a pont, amikor meg kell adnod magadat. Az embernek sok próbálkozás és hiba kell, amíg kész és akar változtatni, és legtöbbször akkor találja meg az utat, amikor térdre kényszerül. A változáshoz vezető út kényelmetlenségekkel jár (ezt egyszer-kétszer hallani fogod még tőlem). A megadás és az elfogadás energiája az idegrendszernek olyan, mint gyógyír a sebre. Segít megérteni, hogy a kényelmetlenség nem egyenlő a veszéllyel. Ahogy megtanulod visszavenni az erődet, úgy rövidül meg a szenvedés ideje.

AZ ÚJ ÉLETED MOST KEZDŐDIK

Amint megérted a Mindbody-orvoslás alapvető elméleteit, sokkal könnyebben tudod befogadni a benne rejlő gyógyító erőt. Nem kell térdre rogyni ahhoz, hogy meggyógyulj; elég, ha bízol abban, hogy létezik megoldás, és használod az eszközöket, amelyek odavezetnek. Ez a könyv térképként, személyes útmutatóként, bátorító társként és a lehetőség bizonyítékaként szolgál majd egészen addig, amíg a saját testi egészséged nem válik a bizonyítékoddá. Ugyanazokat az eszközöket és tanácsokat adom a kezedbe, amelyek megszabadítottak engem – és oly sok más embert – a krónikus fájdalomtól. Megmutatom e technikák erejét különböző emberi történeteken keresztül, szemléltetve, miként segíthetnek a test-lélek gyakorlatok feloldani a korábban állandónak hitt tüneteket. Megtanítalak arra, hogyan végezd ezt a munkát, és arra is inspirállak, hogy kitarts, amíg meg nem találod az állapotod javulásához vezető utat. Felhívom a figyelmed a leggyakoribb akadályokra, amelyek ellenállást szülhetnek vagy lassíthatják a felépülést. És világosan kijelölöm a sikerhez vezető legfontosabb alapelveket: hit az elméletekben, következetes napi munka, valamint a türelem és az önmagaddal szembeni együttérzés elengedhetetlen gyakorlása.

Dr. Sarno és a Mindbody-gyógyászatról alkotott elméletei ajtót nyitottak, amely megváltoztatta életem irányát. Ez a szemlélet adta meg a szabadságomat, az örömömet és a három gyönyörű gyermekemet. Pszichoterapeutaként, tanárként, podcasterként és előadóként azon dolgoztam, hogy embereket oktassak és inspiráljak szerte a világon. És most mérhetetlenül boldog vagyok, hogy itt lehetek veled. Ez a könyv nem az édesanyádról, nem a sokat szenvedő szomszédodról és nem is a mindig küszködő legjobb barátodról szól. Mindannyiunkról szól. Senki sem immunis az emberi fájdalomra – de a krónikus fájdalomra van gyógymód, mert a krónikus fájdalom valójában a félelem és a jelentésadás járványa. Mindannyiunkat olyan rendszerek tartanak életben, amelyek nem tudatos szinten működnek (hála Istennek – tényleg szeretnél te felelni a véred keringtetéséért?). Ha tisztában vagy ezeknek a rendszereknek a működésével és a Mindbody-módszer eszközeit használod az észlelt fenyegetések semlegesítésére, az erőt ad neked, öntudatossá válsz, és felelősséget vállalsz saját sorsod alakulásáért.

És ami a legszebb: ami kezdetben a krónikus tünetek megszüntetésének kereséseként indul, hamarosan egy olyan útként tárul fel, amely teljesebb kapcsolatokat, erősebb önértékelést és teljesen új szemléletet hoz az életedbe. A fájdalom erős inger, létfontosságú információt hordoz, de nem eredendően negatív. Bár ijesztő és zavaró lehet, valójában a fájdalom szinte csak mellékes. Egy meghívás arra, hogy felismerd azokat az igazságokat és traumákat, amelyek régóta várják, hogy felismerd őket . Ez a nézőpontváltás el fog érkezni, és amikor megtörténik, olyan jólét és szabadság felé repít majd, amilyet korábban még soha nem tapasztaltál.

•

Lieke felépülése a long COVID-ból – 35 éves (Hollandia)

A happy enddel szeretném kezdeni: utazási újságíró vagyok, reménybeli szörfös, hegymászó és a szívem mélyén kalandor. Visszakaptam az életemet – teljes életet élhetek, minden hullámot meglovaglok, ami az utamba kerül, és betegségtől, pániktól való félelem nélkül járom a világot egyik úti célról a másikra.

A járvány legelején pozitív lett a COVID-tesztem. Még nem voltak szakértők, és Hollandiában csak a kórházi osztályokra felvett betegek számára volt elérhető a covid-ellátás. Életkorom miatt és mert önállóan tudtam lélegezni, nekem otthon kellett gyógyulnom. Nyolc hét alatt kétszer látogatott meg egy „űrruhás” orvos, hogy ellenőrizze egészségi állapotomat.

Nem sokkal azután, hogy a kezdeti COVID-fertőzés megszűnt, új és aggasztó tüneteket kezdtem tapasztalni. Rendkívüli hányingerrel és gyomorpanaszokkal kezdődött. Körülbelül két nap múlva égető érzést tapasztaltam a légzőszerveimben. Erős szívdobogásom volt, mellkasi fájdalmat, agyködöt és légszomjat tapasztaltam. Valamint nagyon szédültem.

A gyengeség és a szédülés miatt lehetetlen volt zuhanyoznom. Hetekig egyedül mosakodtam, az ágyamban, mosdókesztyűvel. Még a kanapémról sem tudtam a konyhába kimenni úgy, hogy ne éreztem volna, hogy mindjárt elájulok. A mellkasi szorítás és a légszomj miatt képtelen voltam melltartót viselni. Csak feküdtem a kanapén vagy az ágyban, kezemet a fejem alá téve, mert úgy könnyebben tudtam lélegezni. Hónapokig ez volt az életem.

Két hónappal a járvány előtt szakítottam a barátommal, ezért egyedül éltem. A hírek tele voltak szörnyű statisztikákkal. Olaszországban nem maradt szabad kórházi ágy, Európa-szerte utcán várakoztak a hordágyra tett betegek, és fiatalok is meghaltak. Két hónapig voltam teljesen egyedül, elszigetelve. Akkoriban bármilyen tünetünk volt, nem hagyhattuk el a házat.

A mellkasi fájdalom és az erős szívdobogás miatt lehetetlen volt aludnom. A testem nem tudott ellazulni, sem nyugalmi állapotba kerülni. Nem tudtam öt percnél tovább koncentrálni egy rejtvényre, nem tudtam válaszolni szöveges üzenetekre, sem telefonálni. Ha megpróbáltam, a tünetek csak súlyosbodtak. Minden gondolatom az egészségem körül forgott és minden percben attól rettegtem, hogy hirtelen szívrohamot kapok.

Egyik nap még arról szólt az életem, hogyan juthatok el a világ különböző tájain élő barátaimhoz, másnap pedig megkezdődött a karantén, hetekre bezárva az otthonomba egy olyan testben, amely mintha nem is az enyém lett volna. Csak a gondolataim maradtak, a félelmem és az érzés, hogy engem senki nem ért meg. Miért vagyok ilyen sokáig beteg?

Egy este a nagy kétségbeesés közepette szinte a semmiből jött a megvilágosodás: lehet, hogy a testemen nem tudok uralkodni, de a mentális állapotomat képes lehetek megőrizni. Szoktam meditálni, és az egészség érzelmi aspektusait ugyanolyan nagyra értékeltem, mint a testi egészséget. Ezzel nem szabad felhagynom! Elhatároztam, hogy megpróbálom az otthonomat a „biztonságos helyemmé” tenni. Gyertyát gyújtottam, meditáltam, könnyű yin jógát gyakoroltam, amikor csak tudtam, mert az nyújtja a mellkas izmait. Elkezdtem hálanaplót vezetni. Nagyon-nagyon igyekeztem. De még mindig nem gyógyultam meg. A tünetek továbbra is rettegésben tartottak, lerombolva minden előrelépést, amit a spirituális munkámban elértem.

Végül, nyolc hónappal a COVID-diagnózisom után sikerült egy jól informált orvossal beszélnem. Azt mondta, hogy a testem tartós harcolj-vagy-menekülj állapotban van, és ennek idővel meg kell gyógyulnia. Nagyra értékeltem az információt, de továbbra is kérdés maradt, hogyancsináljam? A legjobb szándékú szakértők sem kínáltak megoldást.

Kezdtem lassú sétákat tenni a környéken. Csigatempóban. Egyik reggel rákattintottam egy holland podcast epizódra, amelyben egy influencer szerepelt, aki sokáig krónikus hátfájással küzdött. Megemlítette Nicole Sachs The Cure for Chronic Pain(A krónikus fájdalom gyógymódja) című podcastját, és azt, hogy miképpen segített neki megérteni a testét úgy, ahogyan még soha. Aztán megemlítette felbolydult idegrendszerét. Lehetséges, hogy ez lenne a tüneteim eredője?

Mivel nagyon, de nagyon szerettem volna választ kapni arra a kérdésre, hogy miért alakult ki ez az állapot nálam és mit lehetne tenni, hogy megszűnjön, nyitott elmével és nyitott szívvel kezdtem el hallgatni Nicole podcastját. Akkoriban nem voltak kórtörténeti leírások a long COVID-ról (nem is tudtam, hogy én leszek az első!), de megmagyarázhatatlan krónikus fájdalommal küzdöttem. Nicole és hihetetlen vendégei hétről hétre erről beszéltek. Az egyik első dolog, ami rezonált velem, az volt, amikor Nicole azt mondta: „A fájdalom nem a fejedben van, de a megoldás nem a testedben van.” Nagyon világosan elmagyarázta, hogy amikor az idegrendszer tartós harcolj-vagy-menekülj állapotba kerül, minden túlterhelés tünetkiváltó ok lehet. A mentális és fizikai tevékenységek indítják be a tüneteket. Eszembe jutott az orvos, aki azt mondta nekem, hogy az idegrendszerem tartós harcolj-vagy-menekülj állapotban van.

Hónapok óta először úgy éreztem, hogy valaki éppen azt magyarázza nekem, hogyan gyógyíthatnám meg a testemet. Mindig is hittem az elme és a test kapcsolatában, de fogalmam sem volt arról, hogy ez a kapcsolat milyen mély lehet. Rájöttem, hogy nem tudom megváltoztatni a testem reakcióit azzal, egyszerűen a testi kiváltó okokat akarom kiküszöbölni – mélyebbre kell mennem, és meg kellett győznöm a kiváltó okokat, hogy eleve ne is akarjanak semmit kiváltani. Ha valahogy meg tudnám tanítani az idegrendszeremnek, hogy az olyan érzelmek, mint a félelem, a szégyen, a harag és a szomorúság nem jelentenek veszélyt az életemre, talán a tünetek is enyhülni kezdenek. Nicole hitével és a remény apró lángjával, amit ő gyújtott a szívemben, elindultam a gyógyuláshoz vezető úton.

Tisztáztuk: A long COVID tünetei nagyon is valósak, legyengítik az embert és fájdalmasak. A fájdalom nem a fejedben van, és nem pánikrohamok okozzák. Megtanultam, hogy Nicole módszerei segítenek átprogramozni azt az automatikus reakciót, amelyet a test tapasztal, amikor a félelem, szégyen, harag és szomorúság „veszélyes” érzései elérnek. Megértettem, hogy lassan, de biztosan el tudom érni ezt a célt és meggyógyulhatok.

Elkezdtem JournalSpeak módon naplózni. Bár évekig írtam naplót, ez egy teljesen új megközelítés volt. Lehet, hogy nem tudom elengedni a gondolataimat és a félelmeimet pusztán meditációval, de ami azt illeti, le tudnék ülni velük és hangot tudnék adni nekik. Ez elég egyszerűnek hangzik, de miután megértettem a mögöttes agyi folyamatokat, tudtam, hogy ez igazi reveláció. Írás közben figyeltem a félelmeimet, a haragomat, a szomorúságomat, a szégyenemet és a jövőtől való félelmemet. A JournalSpeak-emben megengedtem magamnak, hogy a maga teljességében átéljem ezt a rettegést. Elmentem tudatom legsötétebb helyeire, sokat sírtam, és szembesültem az összes sötét dologgal, amiket oly sokáig elnyomtam. Túlélő módba voltam zárva, és nem is tudtam róla.

Leültem a long COVID-élményemmel. Hónapokig rettegtem a haláltól, teljesen ledermedtem attól, hogy annak milyen következményei lennének a családomra, dühös voltam az összes barátomra, akik elhagytak, amikor a legmélyebben voltam, szégyelltem, hogy nem gyógyulok, mint a legtöbb fiatal, és féltem, hogy túl sok helyet foglalok el a világban. Elvesztettem azokat a barátokat, akik egyszerűen a saját félelmeik miatt nem akartak beszélni a COVID-ról. Az életem drasztikusan megváltozott. Elengedtem magamat, belesüppedtem a gyászba.

Át kellett tekintenem a neveltetésemet is. Bármennyire is szeretem a családomat, a felnőtté válás dinamikája időnként nagyon megterhelő volt. Apám két súlyos kiégéssel küzdött, ami nagy feszültséget okozott a házban, a bátyám pedig autista. Ezért természetesen senki nem hibáztatható, de nagyon korán megtanultam, hogyan alkalmazkodjak a helyzetekhez, és soha ne legyek „túl sok”. Az, hogy én mit gondolok, mit érzek, mindig a második helyre szorult és azt hittem, hogy ez biztonságban tart. Kezdtem megérteni, hogy amikor az ember akaratlanul megtanulja, hogy mások érzelmei mindig fontosabbak, mint a sajátja, akkor óhatatlanul elszakad attól, amit érez. Brutális őszinteséggel naplóztam; most nem szégyenkeztem azért, hogy mások iránt nagyobb empátiát érzek, mint magam iránt, kapcsolatba léptem ötéveskori bizonytalanságaimmal, félelmeimmel, szégyenemmel és haragommal. Mindenekelőtt felismertem, hogy hihetetlen felelősségérzet alakult ki bennem mindenki más boldogságáért. Szemtanúja voltam ötéves énem állandó biztonságkeresésének.

A JournalSpeak segített elmagyarázni (magamnak!) azokat a dolgokat, amelyeket korábban nem voltam képes elismerni vagy érezni, mivel minden gyerekévemet azzal töltöttem, hogy úgy éreztem, erősnek kell lennem, vigyáznom kell magamra, pozitívnak kell lennem, és meg kell védenem a családomat. Döbbenten fedeztem fel, hogy mentális egészségem mennyire sérült. Elkezdtem alkalmazni a radikális elfogadás módszerét és ahelyett, hogy elnyomtam volna, elfogadtam sötét oldalamat. Átkozottul nehéz volt, de lassan erőre kaptam. Hosszabb sétákat tudtam tenni. Már tudtam beszélni a barátaimmal telefonon. Ezek apróságoknak tűnhetnek, de számomra nagyon nagy jelentőségük volt.

Minden győzelmet gondosan feljegyeztem, hogy ne feledkezzek meg a fejlődésemről, mert a gyógyulás egyáltalán nem egyenes vonalú. Kezdetben, minden alkalommal, amikor a tünetek fellángoltak, a kudarc visszalökött a megszokott, „biztonságos” zugomba és úgy éreztem, hogy nem fog sikerülni. Aggódtam, hogy valamit nem csinálok jól, nem csinálom megfelelő mértékben. De kitartottam. Rájöttem, hogy a fejlődés ütemét az idegrendszer biztonságérzete diktálja, és a jelenlegi állapotomnak való ellenállás nem segít rajtam. Ahogy Nicole gyakran mondja: „Bal láb, jobb láb, légzés.” Megfogadtam a tanácsát, és összebarátkoztam a félelemmel. Helyet adtam neki az asztalnál és a naplómban.

Szívből azt tanácsolom nektek, hogy engedjétek el a fájdalom kontrollálásának szükségességét, és próbáljátok meg inkább szeretettel és türelemmel megfigyelni. Visszatekintve látni fogjátok, hogy még ha visszacsúsztok, sem jutottatok vissza odáig, ahonnan elkezdtétek. Ne feledjétek, hogy ezzel mindenki így van. Ez a folyamat része. Agyunk átprogramozásához és az új működési módok elsajátításához időre és biztonságra van szükség.

Nem lehet konkrét gyógyulási ütemtervet felállítani, de én néhány hónapon belül már kerékpározhattam szülővárosom, Amszterdam csatornái mentén. A tünetek még mindig megvoltak, de félelem nélkül tudtam megfigyelni őket. Elnéző voltam magammal, amikor egy kis szünetre volt szükségem. Nem erőltettem semmit, és nem hagytam, hogy a félelem vezessen. Megtaláltam az egyensúlyt. Mindig azt kérdeztem magamtól: „Mit akar mondani nekem ez a fájdalom? Hol érzek ellentmondást? Mitől félek?” Még mindig felteszem magamnak ezeket a kérdéseket, amikor kellemetlen érzés jelentkezik a testemben.

Az, hogy elvégeztem ezt az önterápiás munkát, felnyitotta a szememet arra, hogy folyamatosan félek a jövőtől, intenzív felelősségérzetem van, és arra törekszem, hogy a környezetemben senki számára ne legyek teher. A helyzet az, hogy pánikba estem úgy, hogy ezek ténylegesen nem is történtek meg. A legnagyobb kihívás az, hogy a jelenben maradjak. Ha épp most nem történik meg velem valami, akkor nem fog megtörténni.

Tudom, hogy a gyógyulás természetes velejárója a frusztráció, a türelem elvesztése, a kudarc érzése és a vágy, hogy rögtön a hallelujafázisba ugorj. De csak folytasd, amit elkezdtél. A krónikus fájdalom elszigetelhet, és úgy érezheted, hogy sokan félreértenek, de a JournalSpeak lehetővé teszi, hogy kapcsolatba lépj a szíveddel. Hogy meglágyítsd. Hogy lassan bizonyítsd riadt idegrendszerednek, hogy biztonságban vagy akkor is, ha nagy érzéseid vannak, ha ellentmondásos érzések törnek rád. A remény kövezi ki az utat az átalakuláshoz. Miközben saját magad végigmész ezen a folyamaton, kérlek, jusson eszedbe az én történetem és az összes gyógyulástörténet, amit hallani és olvasni fogsz. Hidd el, hogy te is képes vagy meggyógyulni. Foglalj el annyi helyet, amennyire csak szükséged van, hogy újra biztonságban érezhesd magadat a saját testedben. Fogalmad sincs, milyen jól lehetsz.

A múlt héten Norvégiában voltam, és lenyűgöző fjordokról írtam. A múlt hónapban Mauritius gyönyörű strandjain futottam. Néhány hónapja azt hittem, hogy meghalok. De nem tudtam, hogy még nem is éltem igazán. A betegségem, a legrosszabb pillanataim és az öngyógyító munka csodája örökre megváltoztatta az életemet. Bármit is tapasztalsz, bármilyen fájdalmad van jelenleg, kérlek, tudd, hogy ez változhat. Nálam bekövetkezett ez a változás és ezért örökké hálás leszek.

JEGYZETEK

MOTTÓ

1  A mentális fájdalom kevésbé feltűnő: C. S. Lewis, The Problem of Pain (New York: Macmillan, 1944). A fájdalom. Ford. Lukács László, Budapest, 2023, Harmat kiadó.

A SZERZŐ MEGJEGYZÉSE

1  Világszerte: Daniel S. Goldberg and Summer J McGee, “Pain as a global public health priority,” BMC Public Health 11 (2011): 770; Cother Hajat and Emma Stein, “The global burden of multiple chronic conditions: A narrative review,” Preventive Medicine Reports 12 (2018): 284–293.

1. FEJEZET: MI AZ A MINDBODY-GYÓGYÁSZAT?

1  Végre nem kerültem el a tüzet: Glennon Doyle, Untamed (New York: Dial Press, 2020).

2  Ezt az állapotot ő tenziós mioneurális szindrómának (TMS) nevezte: John E. Sarno, MD, Mind over Back Pain: A Radically New Approach to the Diagnosis and Treatment of Back Pain (New York: Brilliance, 1982).

3  Amikor elolvastam a Healing Back Pain: John E. Sarno, MD, Healing Back Pain: The Mind- Body Connection (New York: Warner Books, 1991).

4  Annak ellenére, hogy tudományos kisérletek: Marie Hoeger Bement, Andy Weyer, Manda Keller, April L. Harkins, and Sandra K. Hunter. “Anxiety and stress can predict pain perception following a cognitive stress,” Physiology and Behavior 101, no. 1 (2010): 87–92.

5  Ehelyett pszichofiziológiai tünetként: M. Luisa Figueira and Silvia Ouakinin, “From psychosomatic to psychological medicine: What’s the future?,” Current Opinions in Psychiatry 21, no. 4 (2008): 412–416, https://doi.org/10.1097/YCO.0b013e328300c731.

6  Ez az elterelési folyamat: Kasia Kozlowska, Peter Walker, Loyola McLean, and Pascal Carrive, “Fear and the defense cascade: Clinical implications and management,” Harvard Review of Psychiatry 23, no. 4 (2015): 263–287.

7  Ezek a biológiai anyagok megemelik a légzésszámot és a pulzusszámot: Goran Simic, Mladenka Tkalcic, Vana Vukic, Damir Mulc, Ena Spanic, Marina Sagud, Francisco E. Olucha-Bordonau, Mario Vuksic, and Patrick R. Hof, “Understanding emotions: Origins and roles of the amygdala,” Biomolecules 11, no. 6 (2021): 823.

8  Akár harcra, akár menekülésre: Bruce S. McEwan, PhD, “The brain on stress: Toward an integrative approach to brain, body, and behavior,” Perspectives in Psychological Science 8, no. 6 (2013): 673–675.

9  Amint teljesen belegabalyodsz a tünetbe: John E. Sarno, MD, Healing Back Pain: The Mind-Body Connection (New York: Warner Books, 1991).

10  Számos vizsgálat, képalkotó eljárás: N. Boos, Rico Rieder, Volker Schade, K. Spratt, N. Semmer, and M. Aebi, “The diagnostic accuracy of magnetic resonance imaging, work perception, and psychosocial factors in identifying symptomatic disc herniations,” Spine 20 (1995): 2613–2625; D. G. Borenstein, J. W. O’Mara Jr., W. C. Lauerman, A. Jacobson, C. Platenberg, D. Schellinger, and S. W. Wiesel, “The value of magnetic resonance imaging of the lumbar spine to predict lowback pain in asymptomatic subjects: A seven-year follow-up study,” Journal of Bone and Joint Surgery 83, no. 9 (2001): 1306–131; Martin Englund, Ali Guermazi, Daniel Gale, David J. Hunter, Piran Aliabadi, Margaret Clancy, and David T. Felson, “Incidental meniscal findings on knee MRI in middle-aged and elder persons,” New England Journal of Medicine 359, no. 11 (2008): 1108–1115.

11  Ám amikor a Mayo Klinika kutatói: W. Brinjikji, P. H. Luetmer, B. Comstock, B. W. Bresnahan, L. E. Chen, R. A. Deyo, S. Halabi, J. A. Turner, A. L. Avins, K. James, J. T. Wald, D. F. Kallmes, and J. G. Jarvik, “Systematic literature review of imaging features of spinal degeneration in asymptomatic populations,” American Journal of Neuroradiology 36, no. 4 (April 2015): 811–816, https://doi.org/10.3174/ajnr.A4173.