Mustó Péter SJ

CSENDBEN SZÜLETIK AZ ÉLET

A BELSŐ IMA TAPASZTALATAIRÓL

LELKISÉG

Szerkesztette: Hári Ildikó

© Mustó Péter SJ, 2015

© Hári Ildikó, 2015

© Jézus Társasága Magyarországi Rendtartománya, 2015

© Jezsuita Kiadó, 2015, 2021

Jezsuita Kiadó, Budapest

1085 Budapest, Horánszky u. 20.

E-mail: info@jezsuitakiado.hu

Honlap: jezsuitakiado.hu

Felelős kiadó: Horváth Árpád SJ

Olvasószerkesztő: Németh Attila

Könyvterv és tipográfia: Tar Éva

Borítótervezés: Meszleny Anna

ISBN 978-963-442-042-2

ISSN 2064-0072

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. www.ekonyv.hu

ELŐSZÓ

„Ahogy öregszem, lassanként kirajzolódik előttem a feladat […], amely arra késztet: mielőtt elmész, mondd el, amit tudsz. Ha ma nem fogadnék szót, úgy érezném, hogy eltemetem egy élet talentumát.” A nyolcvannégy éves francia szerzetes, Abbé Pierre szavai ezek.

Írd le, amit tudsz, amiben igazán hiszel. Erre kérték a hetvennyolc éves Mustó Pétert azok, akik megtapasztalták, hogy amit tőle tanultak életről, önmagukról, Istenről, imáról, az eligazít, bizakodást ébreszt, jót tesz.

Ez a könyv több évtized meditációjának személyes tapasztalatát, meditálóknak tartott sok-sok lelkigyakorlat tanulságát adja kísérőül az olvasónak. Az érdeklődő, figyelmes jelenlétről, amely a bizalmat, a világosságot erősíti bennünk. A csendről, amelyben megmutatkozhat igazabb valónk. A figyelem irányáról, amely döntő abban, hogy észrevesszük-e, hol fakad élet bennünk. A jelenlét imájáról, amely megváltoztatja a valósághoz való viszonyulásunkat. Istenről, aki hat és működik bennünk, körülöttünk, még akkor is, ha nem gondolunk rá, és nem érezzük jelenlétét. Az életről, amely sikerülni akar.

Mustó Péter megszólítja azokat, akik hívőként járják a belső ima útját, s azokat is, akik nem vallják magukat valamely egyházhoz tartozónak. Mert a valóság, amelyre odafigyelünk, amelyet szeretnénk igazabbul megismerni, mindenkinek megnyílhat, hitvallástól függetlenül.

Nem teológiai írás ez a könyv, nem a keresztény meditáció átfogó, tudományos megközelítése, hanem személyes vallomás.

Az írások stílusa is beszédes. Tökéletesen megformált mondatok helyett néha nyitva hagyott kérdések, nyers megfogalmazások, csöndek vannak Mustó Péter mondataiban. Ilyennek ismerik őt azok, akik hallották. Az olvasó dolga lehet kiegészíteni, amit a leírt szó elindított benne. Tudva, hogy egy kérdésben, az érdeklődő figyelem csöndjében több erő és világosság lehet, mint az elsietett válasz biztonságában.

Az első írás azt foglalja össze, hogy mi jellemzi azt a meditációs imát, amelyet Mustó Péter tanít. Ehhez kapcsolt gyakorlati eligazítás a második. Majd kommentár következik Áthosz-hegyi Szerafim atya belső imáról szóló gondolataihoz. Az utolsó öt írás a belső ima egy-egy sajátosságával foglalkozik: miként bánhatunk imánkban a gondolatokkal, képekkel, érzésekkel, a figyelmünkkel, s a jelenlét imája hogyan alakítja át Istenről alkotott képünket.

A készülő második kötet témái a szenvedés, bűn, megbékélés, megváltás, áldozat, Isten akarata, hivatás, az élet értelme.

Azzal a reménnyel vehetjük kezünkbe a könyvet, hogy olvasása során mindannyiunkban erősödik a bizalom, hogy az életnek jó, hogy vagyunk. Hogy az élet sikerülni akar bennünk.

Hári Ildikó

A KÖNYV LÉTREJÖTTÉRŐL

Ennek a könyvnek létrejöttéhez sokan hozzájárultak. Szilárdka néni, aki számítógépbe írta nemcsak Dél-Amerikáról szóló kézírásos feljegyzéseimet, hanem az imával kapcsolatos jegyzeteimet is. Mindazok, akik imára, hallgatásra, elmélyülésre tanítottak. Közülük kiemelem Jálics atyát, aki a következetes és módszeres belső imához vezetett. Lelkigyakorlatozók, akik bizalommal megosztották velem életük kérdéseit, imatapasztalataikat. Hári Ildikó, aki összegyűjtötte és rendezte az imáról írt és mondott tapasztalataimat. Az ő kérdései által fogalmazódott meg világosabban, hogy mi az, amiben igazán hiszek. Örömmel és kitartással szerkesztette könyvvé mondanivalómat. Azok, akik biztattak, és várták a könyv megjelenését. Patsch Ferenc, aki készséggel, érdeklődéssel olvasta végig a már kész kéziratot. Németh Attila, aki a szerző szándékát megértve gondosan, szakértelemmel lektorálta a szöveget. Horváth Árpád, a Szív újság főszerkesztője, aki elvállalta a könyv igényes kiadását.

Mustó Péter

I. A JELENLÉT IMÁJA

Teljesen jelen lenni

Teljesen jelen lenni. Ott, ahol vagyok. Egy találkozásban, egy beszélgetésben, amikor valakit meghallgatok, olvasásba belefeledkezve – az imában. Számomra mindig fontos volt jelen lenni ott, ahol vagyok. Életem során ez minden gondolkodásnál, ténykedésnél fontosabbnak bizonyult.

Gyerekkoromban tudtam ezt. Ültem a kertben a virágok között, és ott jó volt csak úgy lennem. Szerettem azt az állapotot, amikor nem a szavak voltak lényegesek, hanem az, hogy figyelmesen jelen vagyok testemmel-lelkemmel. Otthon voltam a létben. Nem volt kérdés, hogy van-e helyem az életben.

Itt lenni, figyelmesen jelen lenni. Ezt kerestem, amikor imádkoztam. Minden külső utasítás nélkül. Inkább belehallgatni a csendbe, mint magamról közölni valamit. S ez számomra ima volt. De aztán elveszítettem ezt a jelenlétet. Felnőttkoromban, papként.

A jelenlét fontossága emberi kapcsolataimban vált újra tudatossá számomra, mert azt tapasztaltam, hogy igazán csak akkor találkozom valakivel, ha jelen vagyok számára, miközben ő sem pusztán gondolataiban van, hanem kapcsolatban van önmagával.

A létnek ezt a tapasztalatát átélhetjük az imában, a természetben, az emberi kapcsolatokban. Amikor különböző vallások és kultúrák misztikusai az istenkeresés belső útjáról számolnak be, sokszor természetből és szerelmi életből vett képeket és kifejezéseket használnak az eggyé válás leírására. Arról beszélnek, mit is jelent egynek lenni. Úgy, hogy az, ami elválaszt és megoszt, elveszti jelentőségét.

Akkor vagyunk egységben önmagunkkal és a másikkal, ha az, ami elválaszt, ami áthidalhatatlannak tűnik, az megoldódik, erejét veszti. Különböző elvárások, ellentétes érdekek konfliktusa akkor oldódik meg, ha a meglévő feszültségeket észrevesszük, megengedjük és átszenvedjük. E folyamat hosszan tarthat, reménytelennek tűnhet. Mert a félreértések, a harag, az egymás közti akadályok áthatolhatatlan falként emelkednek közénk, amivel szemben tehetetlenek vagyunk, aminek megadjuk magunkat. De örülni csak akkor tudunk a másik életének és saját létünknek, amikor megbékélünk azzal, ami fájdalmas és elválaszt. „Lehetsz akkor is, ha más vagy, mint én. Akkor is, ha megszenvedtetsz. Neked is szabad szenvedned. Jó, hogy létezel, akkor is, ha nélkülem is akarsz létezni.”

Ha a másikra árnyoldalaival, fájdalmaival együtt igent mondok, akkor ő megértve és elfogadva, létében megerősítve érzi magát. Ehhez a kölcsönös elfogadáshoz feszültségeken megyünk át. Mind a másik, mind önmagunk elfogadásának nagy ára van. Nem kevesebbet kér tőlünk, mint hogy ismerjük fel projekcióinkat, bírjuk ki félelmeinket, haragunkat, fájdalmunkat. S ne a másiktól várjuk, hogy megmentsen attól, hogy járjuk a megbékélés útját.

A belső ima szorosan összefügg a megbékéléssel. Ami Istennel sem könnyű. Vele kapcsolatban különösen nehéz kihívás előtt állunk: sokszor az a tapasztalatunk, hogy hallgat. Ez próbára tesz minket. Ha nem bírjuk ki hallgatását, pánikba esünk, s menekülőre fogjuk a dolgot. Mi magunk kezdünk el beszélni, hogy beszédünkkel kitöltsük az ürességet. Csak akkor juthatunk Isten jelenébe, ha nem szaladunk el, amikor nem értjük őt, amikor hiányzik, hanem elviseljük titkát, távollétét, hallgatását is.

Így találunk el ahhoz a beteljesedéshez, amely az élet legértékesebb ajánlata: hogy jelen lehetek, egy lehetek, itt lehetek.

Ez a közvetlenség törékeny, elveszíthető állapot. Amikor nem találok utat bensőmhöz, amikor már nem érint meg egy fájdalom, amikor nem érzem az étel ízét. Olyankor otthontalanná válok. De ezt az elvesztett jelenlétet, az elvesztett egységet fájdalmak közt újra el lehet kezdeni keresni. És újra meg is található.

Erről a tapasztalatról beszél Szalézi Szent Ferenc:

„Ha a szíved kószál és szenved,

vidd vissza óvatosan a helyére,

és helyezd gyengéden a te Istened jelenlétébe.

És ha soha semmi mást nem csináltál egész életedben,

csak a szívedet hoztad vissza

s helyezted ismét Isten jelenlétébe,

– bár az újra meg újra elszaladt, miután visszahoztad –, akkor már nem éltél hiába, akkor az életed beteljesedett.

(Szalézi Szent Ferenc)

Isten jelenlétében

Amikor imádkozunk, Isten felé fordulunk. Amikor őt keressük, az a szándékunk, hogy ahhoz kerüljünk közel, aki létünk alapja, aki végső reményünk. Nem tudjuk, honnan vagyunk, hova tartunk, nem tudjuk, hogy a mindenség honnan ered, s létének mi a célja. Létezésünk alapját Istennek nevezzük, aki életbe hívott és életben tart, aki meghatározza a természet törvényeit, aki gyógyít és a halált is adja, aki átváltoztat. Őt lehet tagadni, nem tudomást venni róla, nem foglalkozni vele. Sorsunk ellen fellázadhatunk, vagy épp némán tudomásul vehetjük. Mégis itt vagyunk, kiszolgáltatva a létnek.

Ki az Isten, milyen az Isten?

Gyerekkoromtól kezdve van bennem bizalom. Ősbizalom. S ez mindig Istenhez kapcsolódott. Tőle várom, hogy benne értelmet kapjon minden szenvedés, minden igazságtalanság, még a halál is. És mindaz, ami felkavar, amit nem értek. Imámban felé fordulok, s feltételezem, hogy ő tudja leginkább, mire való az életem, hisz életemet, testemet-lelkemet, minden jellemvonásomat tőle kaptam. Imámban megszólítom őt, s őrá hagyom, hogy ő rendezze mindannyiunk sorsát.

Isten számomra nem elvont fogalom. Imámban, testemben-lelkemben, az emberekhez való viszonyomban válik konkréttá, ott, ahol bennem döntések születnek. Ahol felismerem működését. Oda tudok fordulni, oda tudok visszatérni. Ahol Isten hatását észreveszem, ahol erejét megtapasztalom.

Nem elmélet, hanem tapasztalás

A jelenlét imáját ebben a könyvben meditációnak nevezem. Belső imának. S ahogy úszásról, biciklizésről, zongorázásról lehet ugyan elméletileg értekezni, de a dolog lényege, íze, hatása csak az úszás, biciklizés, zongorázás során elevenedik meg, úgy a meditációról is csak meditálva lehet közvetlen tapasztalatot szerezni. Aki még sohasem úszott, csupán elméleti tanítás alapján nem tudja átélni, hogy miben is áll az úszás igazi művészete, hatása testre, lélekre, egészségre, légzésre.

A meditáció számomra nem elmélet, hanem létszükséglet, napi gyakorlat. Előadásokat nem szoktam tartani a meditációról, az érdeklődőket inkább bevezetem a meditáció gyakorlatába. És nekik kísérlem meg szavakba önteni, mit is értek meditáción. Most nem írok arról, milyen másfajta meditációk léteznek.

Csak arról beszélek, én hogyan imádkozom, és mit tanítok erről. Nem akarok mások meditációjáról ítéletet mondani, nem szeretném az én gyakorlatom bemutatásának érdekében mások gyakorlatát leegyszerűsíteni és esetleg meghamisítani.

Gyakorlati példa

Egy gyakorlati példával szeretném érzékeltetni, hogy milyen tapasztalatról van itt szó. Amikor valakit meditálni tanítok, sokszor így kezdem: fülelsz egy távolodó zajra, kezedet tölcsérként füled mögé teszed. Légzésed oly csendes és nyugodt lesz, mintha megállt volna. Teljesen ébren vagy. Tested minden porcikája figyel. Mozdulatlanná válsz, mert érzed, hogyha megmoccannál, az zajt okozna benned, amely megakadályozná, hogy észlelhesd a finom rezdüléseket. Izmaidat ilyenkor nem feszíted meg, épp ellenkezőképpen: az éber figyelem nyugalmi állapotában vagy. Befogadásra készen. Fülelsz. Hallószerveddel együtt minden porcikád érzékennyé válik. Fülelsz valamire, amiről nem tudod biztosan, hogy hallod-e még vagy már nem.

Észleled, hogy jelen vagy, és észreveszed mindazt, ami történik körülötted. Nem zársz ki semmit, ami megérint a valóságból. De figyelmed arra irányul, ami hallhatóvá válik számodra. Amit észlelsz, ami érint, hat rád. Ilyen állapotban képessé válsz arra, hogy egyre intenzívebben közelítsd meg a valóságot.

Az összeszedettség nem koncentráció

Ez az összeszedettség állapota, nem pedig az, amit koncentrációnak szoktak nevezni. A koncentráció az az állapot, amikor a valóságnak egy meghatározott részére fókuszálsz figyelmeddel. Koncentráció közben tudatod látóköre beszűkül: semmi mást nem veszel észre, csak azt, amire megfeszítetten figyelsz.

Amikor diákként megfeszített koncentrációval egy matematikapélda megoldására összpontosítottam, sokszor semmi sem jutott eszembe. Hiába igyekeztem. Eljutottam egy határig. Azt tapasztaltam, hogy ilyenkor jobb félretenni a megoldás görcsös keresését. A matematikafüzetet betettem a párnám alá, nyugodt álomba szenderültem, és másnap akkor ugrott be a megoldás, amikor nem is gondoltam a matematikára.

Valószínűleg ez nem csak az én tapasztalatom. Mi történt? El tudtam lazulni, elengedtem azt, hogy mindenáron kicsikarjam magamból az eredményt. Megszületett bennem annak a bizalma, hogy a megoldás megmutatkozik, nem én találom ki azt. Meglep. Az eredmény, a siker, a megoldás megadatik. Vagy sem. Azzal, hogy kiengedtem kezemből az irányítást, nem szűnt meg érdeklődésem a megoldás iránt. Nem estem kétségbe. Nem adtam fel. De megváltozott a figyelmem.

Amikor rágörcsölök a megoldásra, akkor beszűkül a figyelmem, a látóköröm. Amikor kioldódik a görcsös koncentrálás, megerősödik a bizalom, akkor újra kitágul a tér és idő, és megszülethet a megoldás.

Az összeszedettség tehát figyelem, érdeklődés, bizalom. Engedem, hogy legyen, várom, hogy jöjjön, időt adok, nem sürgetem, nyitott vagyok. És alázatos a hozzáállásom, ha elfogadom, hogy kapom a megoldást. Az életet se kontrollálni, se kényszeríteni nem tudom. A megoldás több, mint akaraterőm, koncentrációm, önfegyelmem gyümölcse.

Amikor koncentrálok, megfeszítem az erőmet: a pupillák összeszűkülnek, egyetlen dolog kerül figyelmem középpontjába, minden más kiszorul onnan. Amikor viszont meditálok, akkor a pupillák kitágulnak, mint amikor csodálkozom. Ahogy a kisgyerek a karácsonyfa előtt. A koncentráció az akaraterőn múlik, míg a meditálás azon, mennyire tudom megengedni, hogy hasson rám a bennem és körülöttem létező valóság.

Összeszedett vagyok, amikor kusza gondolatok, érzések, képek nem zavarják meg az egységet köztem és a valóság között. Nyitottá válok befogadni azt, ami hat rám. Nyitott vagyok arra, hogy érdeklődve, jóindulattal, figyelemmel legyek jelen az engem érintő valóságban. Ez megtörténhet egy beszélgetésben. Megtörténhet a természetben is, amikor befogadom a körülöttem lévő neszeket, érintéseket, illatokat. És megtörténhet abban az imában, amikor testemmel és lelkemmel megnyílok a felé a titok felé, amelyből lettem, és amely felé úton van az életem. Ami élteti mindazt és mindazokat, akik és amik rajtam kívül éppúgy a valósághoz tartoznak. Ilyenkor egy vagyok magammal és azzal a valósággal, amelyben élek.

Az összeszedettség megnyílás az iránt, tisztelet az előtt, ami több, mint én magam. Amikor az imában összeteszem két kezem, azzal összeszedettséget fejezek ki, és az összeszedettség erősödik bennem. Ez a gesztus, ez a kéztartás a tisztelet kifejezése. Amikor összeszedett vagyok, akkor növekszik bennem a tisztelet minden iránt, ami van. Észreveszem, hogy magamon kívül más is létezik. És hogy joga van a létezésre. Elismerem minden létező méltóságát. Észreveszem, hogy sorsom nem csupán az én kezemben van, nem csak rajtam múlik, hanem függ másoktól is. Ahhoz, hogy növekedjen, kibontakozzon bennem az élet, más emberek is hozzájárulnak, sőt, a körülöttem létező teremtmények, állatok, növények is. Tisztelettel és hálával tekintek arra, hogy ők táplálnak, életben tartanak engem. Amikor tisztelet van bennem, akkor összeszedettebb vagyok.

A meditáció nem önmagunkba tekintés, nem befelé nézés, hanem megnyílás. Nem összpontosítás egy pontra, hanem megnyílás magamból. Irányultság a valóság felé, amely körülvesz, amelynek része vagyok én is. És nem a középpontja.

Persze észreveszem azt is, ami énbennem történik. De más ránézni valamire, és más azzal foglalkozni, abba belebonyolódni. Ez utóbbi esetben meg akarjuk változtatni azt, amivel foglalkozunk.

Ha már megszüntetni nem tudjuk, akkor a probléma megoldását keressük. Ekkor igazából gondolatainkban vagyunk. Magunkkal foglalkozunk, magunk körül forgunk, beszűkül látókörünk, s az a képzetünk, mintha a valóság abban merülne ki, csak abból állna, amit éppen látunk.

Nem akkor vagyunk összeszedettek, ha magunkkal foglalkozunk, ha önmagunk körül forgunk, hanem akkor, ha a valóságra figyelünk. Ha éberen elidőzünk, befogadásra készen.

TARTALOM

ELŐSZÓ

A KÖNYV LÉTREJÖTTÉRŐL

I. A JELENLÉT IMÁJA

Teljesen jelen lenni

Isten jelenlétében

Nem elmélet, hanem tapasztalás

Gyakorlati példa

Az összeszedettség nem koncentráció