Jodi Picoult

Bár itt lennél!

FORDÍTOTTA NOVÁK PETRA

Jodi Picoult

Bár itt lennél!

ATHENAEUM

A fordítás alapjául szolgáló mű

Jodi Picoult: Wish You Were Here

Copyright © 2021 by Jodi Picoult

Hungarian translation © Novák Petra, 2021

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,

az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

Felelős kiadó az Athenaeum Kiadó ügyvezetője

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978 963 293 165 4

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Kustos Júlia

Szerkesztette: Molnár Eszter

Műszaki vezető: Drótos Szilvia

Borítóterv: Földi Andrea

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

Melanie Borinsteinnek, aki rövidesen a családunk legújabb tagja lesz. Nincs, akivel szívesebben rendeznék kiállítást a karantén alatt született művekből.

Darwin A fajok eredete című munkája szerint nem a legokosabb fajok, és nem is a legerősebbek maradnak életben, hanem azok, amelyek a legjobban képesek alkalmazkodni, amelyek a legfogékonyabbak a környezetükben végbemenő változásokra.{1}

Leon C. Megginson

Első rész

Első fejezet

2020. március 13.

Hatéves koromban megfestettem az égbolt egyik szegletét. Apám restaurátorként tagja volt annak a kis csapatnak, amelyik a Grand Central pályaudvar csarnokának csillagos mennyezetét festette újra – egy vízkék égboltot, telis-tele ragyogó csillagképekkel. Késő este volt, rég elmúlt az alvásidőm, apám mégis magával vitt dolgozni, mert anyám – szokás szerint – nem volt otthon.

Apám segítségével óvatosan felkapaszkodtam az állványzatra, ahonnan csendben figyeltem, hogyan munkálkodik a türkizkék égbolt egyik üres darabkáján. Megcsodáltam a tömérdek apró csillagot, amelyek a ködszerű Tejutat alkották, a Pegazus aranyszárnyát, az Orion magasba lendített furkósbotját és a Halak két megkötözött alakját. Apám elmondása szerint az eredeti mennyezetfreskót 1913-ban készítették, de miután a festékréteg a beázások során megrongálódott, 1944-ben a festményt jókora táblákra is felfestették, amelyeket aztán a boltíves mennyezetre szereltek. A későbbiekben szerették volna a táblákat leszedni, hogy helyreállíthassák az eredeti freskót, de a szakemberek úgy ítélték, hogy az azbeszttartalmuk miatt nem érdemes a táblákat megbolygatni. A restaurátorok végül vattával és tisztítószerrel álltak neki lepucolni a táblákról az évtizedek alatt rájuk rakódott mocskot.

A koszréteg alól végül maga a történelem bukkant elő. A szakemberek többek között feltárták azokat a tréfás szövegeket és feljegyzéseket, amelyeket az eredeti művészek a csillagképek közé rejtettek: felvésték a számukra fontos esküvők dátumát, a második világháború végét és az ismerős katonák nevét. Az Ikrek csillagkép mellett egy ikerpár születési dátuma bukkant fel.

Az alkotók annak idején hatalmas baklövést követtek el: a csillagképeket fordított sorrendben festették fel az éjszakai égboltra, és apám ahelyett, hogy kijavította volna a hibát, a munkájával ráerősített a súlyos tévedésre. Aznap este az aranyló csillagokkal teli égbolt egy kicsiny darabkáján dolgozott. Az apró sárga pöttyöket már bekente ragasztóval, majd leheletvékony aranyfóliával borította be őket. Aztán odafordult hozzám.

– Diana – nyújtotta a karját, mire én felmásztam hozzá, és a teste oltalmába simultam. A kezembe nyomott egy kis ecsetet, hogy azzal simítsam végig a fóliát, aztán megmutatta, hogyan dörzsöljem át óvatos mozdulatokkal a hártyavékony aranyréteget, hogy a mennyezeten végül csak az aranyló galaxis maradjon.

Amikor mindennel végeztek, a restaurátorok a Grand Central pályaudvar északnyugati csücskében készakarva érintetlenül hagytak egy tízszer huszonöt centiméteres, sötétebb foltot a halványkék mennyezet és a márványfal találkozásánál. Apámtól tudom, hogy gyakran járnak el így arra az esetre, ha a történészek netalán az eredeti alkotást akarják tanulmányozni. Az ember akkor tudja felmérni, hová jutott, ha látja, honnan indult.

A Grand Central pályaudvaron járva mindig az apámra gondolok. Aznap este kéz a kézben indultunk haza, és a tenyerünk úgy csillogott, mintha elcsentük volna a csillagokat.

Péntek tizenharmadika van. Sejthettem volna, hogy nem lesz egyszerű a nap! Ahhoz, hogy a Sotheby’stől, az Upper East Side-ról eljussak az Ansoniához, az Upper West Side-ra, el kell metróznom a Times Square-re, és onnan észak felé vonatozni. Egyszóval először a rossz irányba kell indulnom, hogy utána a jó irányba menjek.

Gyűlölök visszafelé menni.

A legegyszerűbb lenne egyszerűen átvágni a Central Parkon, de az új cipőmben vízhólyag nőtt a sarkamon. Eszem ágában sem lett volna felhúzni ezt a cipőt, ha előre tudom, hogy Kitomi Ito magához rendel. A vízhólyaggal azonban kénytelen vagyok metróra szállni. A metrón különös érzés fog el, de beletelik egy kis időbe, mire rájövök, mi nem stimmel.

Nagy a csend. Rendszerint át kell verekednem magam a turistákon, akik a metróállomáson kalapozó utcazenészt hallgatják, ma azonban az állomás kong az ürességtől.

Tegnap este a Broadwayn elővigyázatosságból az összes előadást lefújták egy hónapra, miután az egyik jegyszedőnek pozitív lett a Covid-tesztje. Legalábbis ezt mondta Finn. A New York – Presbyterian kórházban, ahol rezidensként dolgozik, egyelőre színét sem látták olyan tömeges megbetegedésnek, mint Washington államban, Olaszországban vagy Franciaországban. Amikor tegnap a híradó közben félhangosan azon morfondíroztam, vajon van-e okunk pánikba esni, Finn azzal nyugtatott, hogy a városban egyelőre csak tizenkilenc esetet azonosítottak.

– Moss kezet, és ne nyúlkálj az arcodhoz! – kötötte a lelkemre. – Akkor minden rendben lesz.

A vonaton is alig lézengenek utasok. A 77. utcánál leszállok, a föld alól kibújva nagyokat pislogok, akár egy vakond, aztán fürgén nekiiramodom. Az Ansonia épülete teljes pompájában, haragos dzsinnként tornyosul fölém, és Beaux Arts stílusú állát dacosan szegezi az ég felé. Egy pillanatra megállok a járdán, hogy megcsodáljam a díszes manzárdtetőt, amely a 73. és a 74. utca között lustán terpeszkedő épületet koronázza. A hajdan luxushotelnek épült híres apartmanház fölszintjén most egy márkás sportáruház és egy elegáns ruhaüzlet kap helyet, de az Ansonia nem mindig volt ilyen sznob hely. Kitomitól tudom, hogy amikor Sam Pride-dal a hetvenes években beköltöztek, a legtöbb lakásban médiumok és látók tanyáztak, az alsóbb szintek pedig egy swingerklubnak is otthont adtak, ahol az italbár és büfé mellett rendszeresen tartottak orgiákat. Sammel – mesélte Kitomi – hetente legalább egyszer beugrottunk.

Én még nem éltem, amikor Sam és a társa, William Punt megalakították a Nightjars nevű zenekarukat két gyerekkori jó barátjukkal az angliai Slough-ból. Akkor sem éltem még, amikor az első albumuk harminc héten át vezette a slágerlistát, vagy amikor a zenekaruk koncertet adott az Ed Sullivan Show-ban, ahol az amerikai lányok sikítozva őrjöngtek. Nem éltem, amikor tíz évvel később Sam feleségül vette Kitomi Itót, és akkor sem, amikor feloszlott a banda hónapokkal azután, hogy megjelent az utolsó albumuk. Az album borítóján az anyaszült meztelen Kitomi és Sam a pózolásukkal hajszálpontosan leutánozták az ágyuk mögött függő festmény két alakját. És akkor sem éltem, amikor három évvel később Sam ennek az épületnek a bejáratánál életét vesztette. Nyakon szúrta egy elmebeteg fickó, aki épp erről az ikonikus borítóról ismert rá.

De hiába nem éltem akkoriban, éppolyan jól ismerem a történetet, mint a világon bárki más.

Az Ansonia portása udvariasan rám mosolyog, a recepciós hölgy pedig felkapja a fejét, amikor odaérek hozzá.

– Kitomi Itóhoz jöttem – jelentem ki hűvös nyugalommal, és a pulton odacsúsztatom az igazolványomat.

– Igen, már várja önt – bólint a hölgy. – Menjen egészen a…

– Tizennyolcadik emelet. Tudom.

Az Ansoniában rengeteg híresség lakott már – Babe Ruthtól Theodore Dreiseren és Toscaninin át Natalie Portmanig –, de közülük vitathatatlanul Kitomi és Sam Pride a legismertebbek. Ha a férjemet a házunk lépcsőjén gyilkolnák meg, nem biztos, hogy még harminc évig szívesen élnék ott, de ez csak az én véleményem. Most végül Kitomi, a világ leghírhedtebb rocksztárjának özvegye is rászánta magát a költözésre, ezért is mentette el a telefonszámomat.

Ahogy a lift hátsó falának dőlök, eltűnődöm, hol is tartok az életemben.

Fiatalabb koromban, amikor megkérdezték, hogyan képzelem a jövőt, komplett tervet vázoltam fel. Elhatároztam, hogy biztos karriert építek, harmincéves koromig férjhez megyek, harmincöt évesen pedig már a gyerekvállaláson is túlleszek. Ezenkívül szerettem volna folyékonyan beszélni franciául, és a 66-os úton átszelni az országot. Apám jót mulatott a listámon. Te aztán tényleg anyád lánya vagy – mondta.

Ezt nem vettem bóknak.

Egyébként, csak megjegyzem, eddig tökéletesen tartom magam a tervhez. Szakértőként dolgozom a Sotheby’s aukciósháznál – a Sotheby’snél! –, és Eva, a főnököm az utóbbi időben többször is célozgatott rá, hogy Kitomi festményének aukciója után előléptetnek. Férjnél ugyan nem vagyok, de amikor a múlt hét végén elfogytak a tiszta zoknijaim, és Finntől akartam kölcsönvenni egy párat, az alsóneműs fiókja mélyén egy gyűrűt találtam. Holnap nyaralni megyünk, és Finn ott kéri meg majd a kezem. Ezt biztosra veszem, olyannyira, hogy ma ebéd helyett inkább elszaladtam megcsináltatni a körmömet.

És még csak huszonkilenc éves vagyok.

A lift ajtaja közvetlenül Kitomi halljába nyílik, amely a jókora, fekete-fehér márványlapokkal olyan, akár egy hatalmas sakktábla. Kitomi elém siet a bejárathoz. Farmernadrágot, fekete bakancsot és rózsaszín selyemköntöst visel. Ősz haja borzasan meredezik, az orrán pedig a jellegzetes, szív alakú, lila szemüvege ül. Engem mindig is egy törékeny, apró madárkára emlékeztetett. Eszembe jut, hogy annak idején, miután Samet meggyilkolták, Kitomi a fájdalomtól egyik napról a másikra megőszült. Szinte látom magam előtt a róla készült fotókat, ahogy az épület előtt, a járdán levegő után kapkod.

– Diana! – üdvözöl, mintha régi jó barátok lennénk.

Egy pillanatig kínban érzem magam, ahogy ösztönösen kezet nyújtok neki, aztán leesik, hogy manapság már nemigen fogunk kezet senkivel. Végül zavartan odaintek.

– Üdvözlöm, Kitomi!

– Annyira örülök, hogy el tudott jönni! – mondja.

– Nem probléma. Sok ügyfelünk szívesen veszi, ha személyesen adjuk át a dokumentumokat.

A válla mögött, a hosszú folyosó végén megpillantom a képet, Toulouse-Lautrec festményét, amelynek kapcsán megismerkedtünk. Kitomi kiszúrja, hogy a festményre tévedt a pillantásom, és a szája széles mosolyra húzódik.

– Sajnálom – mentegetőzöm. – Egyszerűen nem tudok betelni vele.

Kitomi arcán furcsa árnyék suhan át.

– Akkor menjünk közelebb, hogy jobban lássa! – mondja, és beljebb kísér.

1892 és 1895 között Henri de Toulouse-Lautrec azzal okozott botrányt az impresszionista művészet világában, hogy beköltözött egy bordélyházba, és a prostituáltakat együtt festette meg az ágyban. A Le Lit, a sorozat egyik legismertebb darabja a Musée d’Orsayben látható, további két festményt pedig magángyűjteményeknek adtak el tíz-, illetve tizenkétmillió dollárért. A Kitomi lakásában kifüggesztett kép egyértelműen a sorozat részét képezi, mégis elüt a többitől.

Ez a festmény nem két nőt ábrázol, hanem egy nőt és egy férfit. A nő az ágytámlának veti a hátát, és ahogy a paplan a derekára csúszik, felfedi meztelen felsőtestét. A fejtámla mögött egy tükör látható, amelyben a másik alak tükörképe látszik – ez az alak pedig nem más, mint maga Toulouse-Lautrec, aki anyaszült meztelenül üldögél az ágy végében, ölében egy gyűrött lepedővel, háttal a nézőnek. Éppolyan átható tekintettel bámulja a nőt, mint ahogy ő nézi a festőt. Az intim, bensőséges jelenet láttán az ember szinte úgy érzi, mintha titokban leskelődne.

Amikor a Nightjars kiadta a Twelfth of Never című utolsó albumát, a borítón Kitomi szerepelt, amint fedetlen keblekkel, hátát az ágytámlának vetve néz Samre, akinek széles háta betölti a kép alsó harmadát. Az ágyuk mögött, a falon az a festmény látható, amelyet lemásoltak, épp ott, ahol az eredeti festményen a tükör található.

Az album borítóját mindenki ismeri. Mindenki tudja, hogy Sam egy magángyűjteményből vásárolta meg a képet Kitominak az esküvőjükre.

Azt azonban alig néhányan tudják, hogy Kitomi most szeretné eladni a festményt a Sotheby’s különleges aukcióján, és hogy én vagyok az, aki nyélbe ütötte a megállapodást.

– Végül elutaznak nyaralni? – Kitomi kérdése kizökkent az ábrándozásból.

Említettem volna neki az utazást? Elképzelhető. De semmiféle logikus magyarázatot nem látok arra, miért érdekelné őt a nyaralásom.

Megköszörülöm a torkom (végtére is nem azért fizetnek, hogy ábrándozzak a festményekről, hanem hogy eladjam őket), és mosolyt varázsolok az arcomra.

– Mindössze két hét lesz, és amint visszajövök, gőzerővel nekiállok az aukció szervezésének.

A munkám igazán nem mindennapi: rá kell vennem az ügyfeleket, hogy váljanak meg a szívüknek kedves műtárgyaktól, ehhez pedig ügyesen kell lavíroznom. Egyfelől dicsérnem kell az értékes tárgyat, másfelől meg kell nyugtatnom az ügyfelet, hogy jól dönt, amikor túlad rajta.

– A szállítás miatt, kérem, ne nyugtalankodjon! Ígérem, hogy személyesen felügyelem, ahogy bedobozolják a képet, és az irodában, a kicsomagolásnál is ott leszek. – A festményre pillantok. – Megtaláljuk neki a tökéletes otthont – fogadkozom. – És most talán neki is állhatnánk a papírmunkának.

Kitomi zavartan pillant ki az ablakon, majd odafordul hozzám.

– Nos, ami azt illeti… – szólal meg.

– Hogy érted azt, hogy mégsem adja el? – értetlenkedik Eva, és a híres szarukeretes szemüvege fölött mered rám. Eva St. Clerck a főnököm, a mentorom és nem mellesleg egy legenda. A Sotheby’s impresszionista és modern művészeti árverésének értékesítési vezetőjeként pontosan ott tart, ahol én szeretnék tartani negyvenévesen, és eddig a pillanatig határozottan élveztem, hogy a szárnyai alá vett, és igyekezett megosztani velem tudását és szakértelmét.

Eva szeme résnyire szűkül.

– Tudtam! Valaki a Christie’stől elhappolta előlünk.

Valamikor régen Kitomi az egyik műtárgyának aukciójával a Christie’s aukciósházat, a Sotheby’s legjelentősebb vetélytársát bízta meg. Igazság szerint mindenki arra számított, hogy a Toulouse-Lautrec-festményt is rajtuk keresztül adja majd el… de aztán tettem valamit, amit egyszerű szakértőként nem lett volna szabad, és megváltoztattam a véleményét.

– Nem a Christie’sről van szó.

– Talán a Phillips az? – faggatózik Eva, és egész magasra szalad a szemöldöke.

– Nem. Egyik sem. Kitomi egyszerűen várni szeretne egy keveset – tisztázom. – A vírus miatt aggódik.

– De miért? – csodálkozik Eva. – A festménye tutira nem fog lebetegedni.

– Az nem, de a vevők megfertőződhetnek egy aukción.

– Nos, ez az aggálya teljesen alaptalan – sóhajt Eva. – Az ég szerelmére, egy csomó komoly érdeklődőnk van már eddig is, többek között Clooney-ék, meg Beyoncé és Jay-Z!

– Kitomi a tőzsdei árfolyamok esése miatt is ideges. Szerinte a helyzet drasztikusan romlani fog. Szeretne kivárni… Tudod, jobb félni, mint megijedni.

Eva a halántékát dörzsölgeti.

– Ugye tudod, hogy az aukció hírét már kiszivárogtattuk? – kérdi. – A The New Yorker szó szerint egy hasábot szentelt a hírnek.

– Szerintem csak egy kis időre van szüksége – ismétlem.

Eva elfordítja a tekintetét, ezzel jelzi, hogy egyelőre végeztünk.

– Most mehetsz – adja ki az utam.

Kilépek az irodájából, és nekivágok a folyosók labirintusának. A falak mentén, a polcokon sorakozó könyveket régebben rengeteget böngésztem a munkámhoz. Már hat és fél éve vagyok a Sotheby’snél – hét éve, ha beleszámoljuk a szakmai gyakorlatot is, amikor még a Williams College-ba jártam. Az egyetemen a mesterképzésen műkereskedelmet tanultam, és a gyakornoki munka után az impresszionista művészeti részlegen kezdtem dolgozni, ahol a beérkező festményeket katalogizáltam, és ezekkel kapcsolatban végeztem kutatásokat. Utánajártam, mi mindenen dolgozott a művész a szóban forgó műtárgy készítésének idején, mennyiért adtak el hasonló műtárgyakat, sőt előfordult, hogy én írtam a katalógusban szereplő ismertetőket is. Manapság mindent digitalizálnak, a műkincsek világa azonban továbbra is kézzel fogható, gyönyörűen kivitelezett, fényes, csillogó katalógusokkal dolgozik, amelyeknek kifejezetten fontos a szerepük. Most szakértőként már más feladatokat is ellátok, és igyekszem mindenben Eva keze alá dolgozni. A helyszínen felmérem a szóban forgó műtárgyat minden apró hibájával együtt, mint ahogy az ember tüzetesen megvizsgálja a bérelt autót, mielőtt aláírná a szerződést; testőrként végigkísérem az útján a műtárgyat az ügyfél otthonától az irodánkig; és előfordul, hogy a főnökömmel tartok a lehetséges ügyfelekkel folytatott megbeszélésekre.

A folyosón az egyik ajtón egyszer csak kinyúl egy kéz, megragadja a vállam, és beránt egy kisebb kiállítóterembe.

– Jézusom! – kiáltok fel, és kis híján nekizuhanok Rodney-nak, aki a legjobb barátom a Sotheby’snél. Hozzám hasonlóan ő is gyakornokként került ide, ő azonban nem az aukciósház üzleti csapatát erősít, hanem az aukciók helyszínének tervezésében és kivitelezésében vesz részt.

– Igaz a hír? – kérdi. – Elvesztetted a Nightjars festményét?

– Először is az nem a Nightjars festménye, hanem Kitomi Itóé. Másodszor, hogy a fenébe tudtad meg ilyen hamar?

– Édesem, ezt a szakmát a pletyka tartja életben – feleli Rodney. – És a pletyka ezeken a folyosókon úgy terjed, mint a pestis. – Sóhajt, majd elbizonytalanodik. – Vagy mint a koronavírus.

– Egyébként nem vesztettem el a Toulouse-Lautrecet. Kitomi csak szeretne kivárni, amíg elrendeződnek a dolgok.

Rodney összefonja a karját.

– És az szerinted mostanában lesz? A polgármester tegnap hirdette ki az egészségügyi vészhelyzetet.

– Finn szerint még csak tizenkilenc esetről tudnak a városban – érvelek.

Rodney hitetlenséggel vegyes szánalommal néz rám, mintha azt mondtam volna, hogy még mindig hiszek a Télapóban.

– Neked adom az egyik guriga vécépapíromat – mondja.

A beszélgetésünk során most először pillantok Rodney háta mögé. A falra széles csíkokban az arany hat különféle árnyalatát festették.

– Melyik a legjobb? – kérdi.

Rábökök az egyik csíkra középen.

– Mire kell?

– Középkori kéziratokat állítunk ki. Privát aukció.

– Akkor inkább az – mutatok a mellette lévő csíkra. Ami pontosan ugyanolyan. – Ugye eljössz velem a Sant Ambroeusbe? – kérlelem. Ez egy kávézó a Sotheby’s épületének felső szintjén. Abban bízom, hogy a sonkás-mozzarellás szendvicsük feledteti majd velem Eva szúrós tekintetét.

– Nem lehet. Ma pattogatott kukoricán élek.

A pihenőszobában mindig van ingyenkukorica, és a sűrű munkanapokon sokszor ez az ebédünk.

– Rodney, azt hiszem, nagyon megszívtam – buknak ki belőlem a szavak.

Rodney a vállamra teszi a kezét, megfordít, és a szemben lévő falhoz tessékel, ahol az előző kiállításról itt maradt egy jókora tükör.

– Mit látsz?

A tekintetem végigszalad a túlságosan is rikító vörös hajamon és az acélkék szememen. A rúzsom lekopott. A bőröm falfehér, akár egy kísérteté. A blúzom gallérján furcsa folt virít.

– Valakit, aki búcsút inthet az előléptetésének.

– Vicces – sóhajt Rodney –, mert én meg olyasvalakit látok, aki holnap nyaralni megy, és akinek magasról tennie kellene Kitomi Itóra, Eva St. Clerckre meg a Sotheby’sre. Ne is gondolj másra, csak a trópusi koktélokra, a paradicsomi szigetre, arra, hogyan fogsz doktorosdit játszani a barátoddal…

– Az igazi orvosok sosem játszanak olyat.

– Meg búvárkodni a tengeri gyíkokkal…

– Azok leguánok.

– Tök mindegy. – Rodney megragad hátulról, és a tükörben mélyen a szemembe néz. – Diana, mire két hét múlva visszajössz, a kollégák elfelejtik, mi történt, és valaki máson fogják köszörülni a nyelvüket. – Szélesen rám vigyorog. – És most indulj, vegyél magadnak egy jó erős napvédő krémet!

Hálásan Rodney-ra nevetek, aki fogja a festőhengert, és ügyesen átfesti az arany csíkokat azzal az árnyalattal, amelyet kiválasztottam. Egyszer elárulta, hogy egy aukciósházban a falakon akár többarasznyi vastag is lehet a festék, mert folyton át kell festeni őket.

Ahogy behúzom az ajtót magam mögött, eltűnődöm, milyen színű lehetett eredetileg ez a helyiség. Talán nincs senki, aki emlékezne rá.

A várostól északra fekvő kis alvóvárost, Hastings-on-Hudsont legegyszerűbben a Grand Central pályaudvarról lehet megközelíteni vonattal. Ez az oka annak, hogy ma már másodszor utazom a város szíve felé.

A pályaudvarhoz érve bemegyek a főcsarnokba, és beállok az égboltdarabka alá, amelyet annak idején az apámmal festettem. Tekintetem végigszalad a fordított sorrendben felpingált csillagjegyeken és a boltíves mennyezetet telepettyező temérdek csillagon. Hátrahajtom a nyakam, és addig bámulom az eget, amíg bele nem szédülök. Amíg már szinte a fülembe cseng apám hangja.

A halála óta már négy év telt el, de még mindig muszáj idejönnöm, mielőtt meglátogatnám anyámat, mintha apám emléke most is felvértezhetne minden nehézség ellen.

Magam sem tudom, miért megyek el anyámhoz. Nem azért, mert ő hívott, és még csak nem is megszokásból. Hogy őszinte legyek, már három hónapja felé sem néztem.

Talán épp ezért szántam rá magam.

A Greens egy egészségügyi személyzettel ellátott gondozóotthon, amely Hastings-on-Hudsonban a vasútállomástól gyalog is megközelíthető. Többek között ezért is esett rá a választásom, amikor anyám sok év hallgatás után váratlanul felbukkant az életemben. Persze akkor sem csordult benne túl az anyai szeretet, így egyszerűen csak egy megoldandó problémaként tekintettem rá.

A komor téglaépület és a közvetlen környezete leginkább egy New England-i városkára emlékeztet. Az utcát terebélyes fák szegélyezik, a szomszédban pedig egy könyvtár áll. A bejáratnál a macskakövek egyre szélesedő köröket mintáznak. Az ember csak akkor döbben rá, hogy itt demenciával küzdő betegeket ápolnak, amikor bejut a kapucsengővel felszerelt bejárati ajtón, és megpillantja a különböző színekkel jelölt folyosókat meg a bentlakók ajtajára függesztett fényképeket.

Bejelentkezem, és elindulok a folyosón. Egy asszony épp a fényárban úszó rajzterembe csoszog be, ahol szanaszét hevernek a festékek, az agyagok és mindenféle kézműves alapanyagok. Ha jól tudom, anyám még egyszer sem tette be ide a lábát.

A lakók életét számtalan módon igyekeznek megkönnyíteni. A számukra fenntartott helyiségek ajtaját élénksárgával festették körbe, nehogy eltévesszék, a személyzeti helyiségek, illetve a raktárak bejárata viszont beleolvad a falat díszítő virágos mintába. Mivel az apartmanok bejárata teljesen egyforma, mindegyik ajtón egy jókora fénykép található, amely különös jelentőséggel bír az ott lakó számára: egy családtag, egy különleges hely, egy kis kedvenc van rajta. Anyám esetében a fénykép egyike a sok híres felvételnek, amelyeket ő maga készített – egy kubai menekült, aki tutajon evezett át a tengeren, a magatehetetlen, kiszáradt fiát tartja a karjában. A kép groteszk és nyomasztó, csak úgy árad belőle a fájdalom. Más szóval pontosan olyan, mint amilyenek Hannah O’Toole híressé vált képei.

A folyosók ajtaján a biztonsági zárat mindkét oldalon számkóddal lehet nyitni (bent a számbillentyűzetet a bentlakók kisebb zombiserege veszi körül, akik az ember válla fölött igyekeznek kilesni a számokat, hogy megnyíljon előttük a szabadsághoz vezető út). A lakószobák ajtaján azonban nincsen zár. Amikor belépek anyámhoz, a nappaliját rendesnek és tisztának látom. A tévé be van kapcsolva – a tévé mindig be van kapcsolva –, épp egy kvízjáték megy. Anyám a kanapén ül, keze az ölében, mint egy elsőbálozó, aki alig várja, hogy táncba vigyék.

Fiatalabb, mint a bentlakók többsége. Koromfekete hajában egy fehér csík fut végig, amely már gyerekkoromban is ott volt. Nagyjából úgy fest, ahogy régebben, egyedül a mozdulatlansága új. Anyám igazi örökmozgó volt: beszéd közben élénken gesztikulált, újabb és újabb ügyek után kutatott, a fényképezőgépét buherálta, és folyton egyedül hagyott bennünket, hogy a világ túlsó felén megörökítse egy forradalom vagy egy természeti katasztrófa legfontosabb pillanatait.

Mögötte egy zárt, üvegezett terasz nyílik. Ez a terasz volt az oka, hogy végül a Greens mellett döntöttem. Arra gondoltam, hogy valaki, aki az élete nagy részét a szabadban töltötte, nehezen viselné a gondozóotthon bezártságát. A csupa üveg terasz biztonságot nyújt, hiszen kijárat nincs rajta, viszont ki lehet ülni. Igaz, a füves udvaron és a mögötte épült parkolón kívül mást nem lehet látni, de a semminél ez is több.

Egyébként egy vagyonba került ez az otthon. Amikor anyám egyszer csak megjelent nálam két rendőrtiszt kíséretében, akik a Central Parkban szedték őt össze a hálóköntösében, én azt sem tudtam, hogy újra a városban van. A rendőrök anyám tárcájában bukkantak rá a címemre, amelyet egy réges-régi karácsonyi üdvözlőlap sarkáról tépett le. Hölgyem, ismeri ezt a nőt? – szegezte nekem a kérdést az egyik rendőr.

Felismertem, persze. De egyáltalán nem ismertem őt.

Amikor kiderült, hogy anyám demenciával küzd, Finn megkérdezte, mihez kezdek vele. Semmihez – feleltem. – Gyerekkoromban anyám alig viselte gondomat, nekem miért kellene a gondját viselnem? Élesen él az emlékezetemben, milyen arcot vágott Finn, amikor rádöbbent, hogy szerintem a szeretet viszonossági alapon működik. Ezt az arckifejezést soha többé nem akartam látni, ugyanakkor tisztában voltam a saját korlátaimmal. Egyszerűen képtelen lettem volna gondozni egy kezdődő demenciával küzdő beteget. Így hát a kötelességemnek eleget téve megbeszéltem a teendőket a neurológusával, és beszereztem különböző gondozóotthonok prospektusait. Az összes intézmény közül a Greens tűnt a legjobbnak, de igen borsos volt az ára. Végül összerámoltam anyám holmiját, a Sotheby’s elárverezte a falakról leakasztott fényképeit, az ebből származó járadékokból pedig fizetni tudtam anyám új otthonát.

A sors iróniája, hogy az apám, aki rettentően hiányzik, már nem él, míg anyám, akire félig-meddig idegenként tekintek, még jó sokáig itt lesz a nyakamon, ha akarom, ha nem.

Most mosolyt varázsolok az arcomra, és anyám mellé fészkelem magam a kanapéra. Két kezemen meg tudom számolni, hányszor látogattam meg őt, amióta beköltöztettem, a személyzet jótanácsaira viszont kristálytisztán emlékszem. Azt javasolták, hogy viselkedjek úgy, mintha anyám tudná, ki vagyok, mert hiába nem emlékszik semmire, valószínűleg betartja az udvarias viselkedés szabályait, és barátként tekint rám. Amikor az első látogatás alkalmával anyám megkérdezte, ki vagyok, és én azt feleltem, hogy a lányod, döbbenetében hátratántorodott, elesett egy székben, és felhasadt a homloka.

– Ki nyeri a Szerencsekereket? – teszem fel a kérdést, és kényelmesen elhelyezkedem mellette, mintha mindennapos látogató lennék.

Anyám felém kapja a pillantását. Zavart tekintetében fény lobban, akár egy sercegő őrláng, aztán ki is alszik.

– A rózsaszín pólós nő – feleli, és összevont tekintettel méreget. – Maga ugye a…

– Legutóbb, amikor itt jártam, jó meleg volt odakint – vágok a szavába, hogy a tudtára adjam, nem először vagyok itt. – Ma is kellemes az idő. Kinyissuk esetleg a teraszajtót?

Anyám bólint, mire felállok, és a teraszra vezető ajtóhoz lépek. Nyitva van rajta a retesz.

– Mindig be kell reteszelni az ajtót – emlékeztetem. Nem kell aggódnom, hogy elbóklászik, mégsem vagyok nyugodt, ha nyitva hagyja az ajtaját.

– Megyünk valahová? – kérdi, ahogy megcsapja a kintről beáradó friss levegő.

– Ma nem – felelem. – De én holnap elutazom. A Galápagos-szigetekre.

– Én is jártam ott – mondja anyám, és egészen felélénkül, ahogy visszaszüremkednek az emlékek. – Van ott egy óriásteknős. Magányos George. Ő az utolsó példány a fajából. Képzelje csak el, milyen lehet az egész világon a legutolsónak lenni valamiből!

Valamiért könnyek fojtogatják a torkomat.

– Meghalt – nyögöm ki.

Anyám félrebillenti a fejét.

– Kicsoda?

– Magányos George.

– Ki az a George? – kérdi, és összehúzza a szemét. – És maga kicsoda?

A szavak mély sebet ütnek.

Nem tudom, miért fáj ennyire, hogy anyám manapság nem tudja, ki vagyok, hiszen soha nem ismert igazán.

Amikor Finn hazaesik a kórházból, én már ágyban vagyok a kedvenc flaneling-melegítőnadrág összeállításomban, és épp a laptopomat egyensúlyozom a lábamon. Ez a mai nap totál kikészített. Finn mellém telepszik, hátát az ágytámlának veti. Aranyszőke haja csupa lucsok, ami azt jelenti, hogy lezuhanyzott, mielőtt hazaindult volna a New York – Presbyterian kórházból, ahol a sebészeti osztályon dolgozik rezidensként, de még mindig műtősruhát visel, amely látni engedi a bicepszét és a karját borító szeplőket. A képernyőmre pillant, majd a mellettem árválkodó üres fagyisdobozra.

– Hűha! – sóhajt. – Távol Afrikától… pekándiós fagyival megspékelve? Ezt nevezem nehézfegyverzetnek!

A vállára hajtom a fejem.

– A lehető legpocsékabb napom volt.

– Nem, az nekem volt – vágja rá Finn.

– Elvesztettem egy festményt – fakadok ki.

– Én meg elvesztettem egy beteget.

– Te nyertél – nyögök fel fájdalmasan. – Mindig te nyersz. Egy művészeti vészhelyzetbe soha senki nem hal bele.

– Nem, én szó szerint elvesztettem egy beteget. Egy idősebb nő egyszerűen elkóborolt, mielőtt betolhattam volna epehólyagműtétre. LTD-je van.

– Latin tanári diplomája?

Finn szája sarkában mosoly játszik.

– Lewy-testes demenciája.

Erről persze rögtön anyám jut eszembe.

– És megtaláltad?

– A biztonságiak találták meg – feleli Finn. – A szülészeten kötött ki.

Kíváncsi vagyok, miért épp oda ment – talán elromlott a belső GPS-e, vagy egy halvány emlékfoszlány vezette, amely úgy sejlett fel előtte, akár a papírsárkány farka a távoli felhők között.

– Akkor mégiscsak én nyertem – jelentem ki, majd röviden beszámolok neki a megbeszélésemről Kitomi Itóval.

– Hát – kezdi Finn –, a karriered egészét tekintve ez talán nem olyan tragikus. Amikor Kitomi végül mégiscsak eladja a képet, úgyis előléptetnek.

Finnben azt szeretem a legjobban (na jó, ez az egyik, amit a legjobban szeretek benne), hogy megérti, miért készítek részletes tervet a jövőre. Ő maga is gondosan megtervezte a jövőjét. És ami a legfontosabb, a két terv jórészt egybevág: sikeres karrier, két gyerek, majd egy felújított vidéki ház valahol az állam északi részén. Egy Audi TT. Egy fajtatiszta angol springer spániel meg egy menhelyről befogadott keverék kutya. Egy féléves időszak, amelyet külföldön töltünk. Egy jól kibélelt bankszámla, hogy ne essünk kétségbe, ha téli gumit kell vennünk a kocsira, vagy fel kell újítanunk a tetőt. Kuratóriumi tagság egy hajléktalanokat segítő alapítványnál, egy kórháznál vagy egy rákellenes szervezetnél, amely, ha csak egy kicsit is, de jobbá teszi a világot. Egy kiemelkedő teljesítmény, amely emlékezetessé teszi a nevemet. (Eddig azt hittem, hogy Kitomi Ito aukciójával ez utóbbit ki is pipálhatom.)

A házasságban két ember összeköti az életét, és egymás mellett haladnak az úton. A szüleim azonban hiába kötötték össze az életüket, folyton-folyvást széthúztak, én pedig ott rekedtem kettőjük között. Soha nem értettem, hogy lehet oltár elé állni valakivel, ha egyszer egészen másként látjuk a jövőt. Apám családról álmodott. Számára a művészet csupán egy eszköz volt, hogy gondoskodhasson rólam. Anyám művészetről álmodott. Számára a család inkább csak zavaró tényezőt jelentett. Tudom, hogy a szerelem mindent legyőz, de nincs olyan lángoló szenvedély, amely ekkora szakadékot áthidalhatna.

Az élet mindig tartogat meglepetéseket, de ez nem jelenti azt, hogy az ember nem készíthet terveket. Ez az oka annak, hogy míg az ismerőseink egymás után szerzik a drágábbnál drágább diplomákat, online társkeresőkön húzzák jobbra vagy balra a jelentkezőket, és igyekeznek megtalálni, miben lelik örömüket, Finn és én terveket készítünk. És nemcsak arról van szó, hogy az életünket hasonló ütemterv szerint képzeljük el, de még az álmaink is egyformák, mintha egymásról másoltuk volna a bakancslistánkat: Maratont futni. Megtanulni, mi a különbség a jó és a rossz cabernet között. Megnézni az IMDb top 250 filmjét. Önkéntesnek jelentkezni az Iditarod szánhúzóversenyen. Teljesíteni az Appalache-túraútvonal egyik szakaszát. Ellátogatni a holland tulipánföldekre. Megtanulni szörfözni. Megnézni az északi fényt. Ötvenévesen nyugdíjba vonulni. Végigjárni az UNESCO összes világörökségi helyszínét.

A Galápagos-szigetekkel kezdjük. Két New York-i fiatalnak ez az utazás szinte megfizethetetlen. Már a repülőjegyek ára is igen borsos. Mi azonban már négy éve spórolunk, és egy internetes akciónak hála, sikerült lecsapnunk egy olyan útra, amelyik még épp belefér a költségvetésünkbe. Így viszont a jóval drágább, több szigetet érintő körutazás helyett mindvégig ugyanazon a szigeten leszünk.

És valahol a lávahomokos tengerparton Finn majd fél térdre ereszkedik, én pedig beleveszek a tekintetébe, és azt mondom: Igen, kezdjük el a hátralévő életünket!

Igaz, hogy életem során eddig nem tértem el az előzetes tervtől, gyakran mégis egy helyben toporgok, és nem jutok egyről a kettőre. Van munkám, de nem léptetnek elő. Van pasim, de nincs családom. Mint amikor Finn a videójátékát nyomkodja, de sehogyan sem jut fel a következő szintre. Már mindennel próbálkoztam: elképzeltem a jövőt, leírtam, és hangosan kimondtam, hogy az egész világegyetem hallja. Finn-nek igaza van. Megyek tovább, és nem hagyom, hogy egy olyan apró baki, mint Kitomi hezitálása, letérítsen az utamról.

Az utunkról.

Finn megpuszilja a fejem búbját.

– Sajnálom, hogy elvesztetted a festményedet.

– Sajnálom, hogy elvesztetted a betegedet.

Szórakozottan fűzi az ujjait az enyémek közé.

– Köhögött – motyogja.

– Azt hittem, az epehólyagja miatt volt nálatok.

– Igen. De köhögött. Mindenki hallotta. És én… – Szégyenkezve pillant rám. – Rettentően megijedtem.

– Arra gondoltál, hogy covidos lehet? – kérdem, és megszorítom a kezét.

– Aha – ismeri be. – És ahelyett, hogy rögtön bementem volna a kórtermébe, inkább megvizsgáltam még két beteget. Szerintem megunta a várakozást, és egyszerűen lelépett. – Finn arca összerándul. – Úgy harákolt, mint a dohányosok. El kell távolítani az epehólyagját, én mégsem az ő egészségét tartottam szem előtt, hanem a sajátomat.

– Ezért igazán nem hibáztathatod magad.

– Nem? Esküt tettem. Olyan ez, mintha egy tűzoltó azt mondaná, hogy túl nagy a forróság, inkább be se megy a lángok közé, az égő házba.

– Az hittem, csak tizenkilenc eset van az egész városban.

– Ma ennyiről tudni – pontosít Finn. – A főorvos viszont a frászt hozta rám. Szerinte hétfőre tele lesz az egész sürgősségi osztály. Egy órán keresztül azt gyakoroltam, hogyan kell felvenni a komplett védőruhát.

– Még jó, hogy mi nyaralni megyünk! – vetem közbe. – Úgy érzem, mindkettőnkre ráfér egy kis kikapcsolódás.

Finn nem felel.

– Alig várom, hogy a tengerparton legyünk, és magunk mögött hagyjuk a sok gondot.

Néma csend.

– Finn? – nézek rá kérdőn.

Elhúzódik tőlem, hogy a szemembe nézhessen.

– Diana – szólal meg –, te azért menj el nyugodtan.

Aznap éjjel, miután Finnt elragadja a nyugtalan álom, én hasogató fejfájásra ébredek. Keresek magamnak egy aszpirint, majd kisurranok a nappaliba, és felnyitom a laptopomat. Finn felettese nyomatékosan megkért mindenkit, hogy mostanában ne menjen szabadságra. Mindenkire szükség lesz, mégpedig sürgősen.

Nem arról van szó, hogy nem hiszek neki, de ha a kihalt metróállomásra gondolok, vaklármának tűnik az egész. Sehol nem látni betegeket – sőt, mintha elnéptelenedett volna a város.

A tekintetem a szalagcímek között cikázik: De Blasio vészhelyzetet hirdet.

New York polgármestere szerint jövő hétre ezer újabb eset várható.

Az NBA és az NHL lefújta az egész szezont.

A Metropolitan Művészeti Múzeum nem fogad látogatókat.

Kint a horizontot vörösesre festik a hajnali fények. Hallom, ahogy felberreg egy autó. Olyan, mintha a város egy újabb átlagos szombatra ébredne, csakhogy ezek szerint máris egy pusztító vihar kellős közepén vagyunk.

Egyszer régen, amikor kicsi voltam, apámmal elkísértük anyámat, aki a Közép-Nyugatot sújtó aszályról készített képeket, útközben azonban utolért bennünket egy tornádó. Az égbolt sárgás lett, akár egy régi zúzódás a bőrön, mi pedig lóhalálában bemenekültünk egy motel alagsorába, ahol „Karácsonyi díszek” és „Asztalterítők” feliratú dobozok között húztuk meg magunkat. Anyám persze fent maradt a fényképezőgépével. Amikor a vadul süvöltő szél elcsitult, és anyám kilépett az épületből, a nyomába eredtem. Nem látszott rajta, hogy meglepődött volna, amikor észrevett maga mellett.

Az utcán néma csend volt – sem emberek, sem autók hangját nem lehetett hallani, sőt egyetlen madárszót vagy bogárzümmögést sem. Mintha üvegbúra borult volna ránk.

Vége van? – kérdeztem.

Igen – felelte anyám. – De valahogy mégsem.

Észre sem veszem, hogy Finn mögöttem ácsorog, csak amikor a vállamra teszi a kezét.

– Így lesz a legjobb – mondja.

– Hogy egyedül megyek nyaralni?

– Hogy olyan helyen leszel, ahol nem kell aggódnom érted – feleli. – Nem lehet tudni, milyen nyavalyát hurcolok haza a kórházból. Még azt sem tudom, hazajöhetek-e egyáltalán.

– Mindenki azt mondja, hogy két héten belül lecseng ez az egész.

Mindenki – gondolom keserűen. Pontosabban a hírolvasók, akik a Fehér Ház sajtószóvivőjének a szócsövei, aki meg az elnök szócsöve.

– Igen, tudom. Csakhogy a főorvos más véleményen van.

Eszembe jut a metróállomás. A turisták nélküli, kihalt Times Square. Nekem biztosan nem kell kézfertőtlenítőt felhalmoznom vagy FFP2-es maszkokat hajkurásznom. Igen, láttam a franciaországi és az olaszországi halálozási adatokat, de az áldozatok többsége idős ember volt. Persze, fontos az elővigyázatosság, de fiatal vagyok, és egészséges. Igaz, az ember lassan már nem tudja, mit higgyen. Vagy kinek higgyen.

Aztán arra gondolok, hogy ha Manhattanben ilyen távolinak tűnik a világjárvány, a Csendes-óceán közepén, egy kis szigetcsoporton valószínűleg még csak nem is hallottak róla.

– És mi lesz, ha elfogy a vécépapírod? – akadékoskodom.

Finn hangjában mosoly bujkál.

– Csak ezért aggódsz? – kérdi, és megszorítja a vállam. – Ígérem, a kórházból csenek majd, ha a boltokban már vér folyik az utolsó gurigákért.

Úgy érzem, nem kellene Finn nélkül elutaznom, de még ennél is rosszabb ötlet lenne helyette magammal vinni egy ismerőst – nem mintha lenne bárki, aki minden előzetes értesítés nélkül itt hagyna csapot-papot, és elutazna két hétre. Finn az észszerű felvetésével azonban bogarat ültet a fülembe. Az egész nyaralást lefoglaltam és befizettem. Finn repjegyének árát jóváírják ugyan, de az utazási iroda szerződésében az apró betűs rész fekete-fehéren leírja, hogy a befizetett összeget nem térítik vissza. Azzal győzködöm magam, hogy ostobaság lenne ennyi pénzt kiszórni az ablakon, különösen most, hogy már a hétfői munka gondolatától is lüktetni kezd a halántékom. Eszembe jut Rodney tanácsa, hogy búvárkodjak egyet a leguánokkal.

– Majd küldök képeket – fogadkozom. – Annyit, hogy nem lesz elég az ingyenes tárhelyed.

Finn lehajol, és érzem, ahogy az ajka a nyakamhoz ér.

– Gyűjts sok élményt kettőnk helyett is! – köti a lelkemre.

Hirtelen olyan erősen markol belém a félelem, hogy felpattanok, és Finn karjába vetem magam.

– Itt leszel, amikor hazajövök – jelentem ki, mert már a gondolattól is elborzadok, hogy ezt kérdésként fogalmazzam meg.

– Diana – mosolyog rám Finn –, ha akarnál, sem tudnál megszabadulni tőlem.

Őszintén szólva nem emlékszem, hogyan jutottam el Galápagosra.

Ennek valószínűleg az altató az oka, amelyet rögtön bekaptam, ahogy felszálltam a gépre. Arra még emlékszem, hogy összecsomagoltam, és arra is, hogy az utolsó pillanatban kivettem a kézipoggyászomból az útikönyveket, és bedobtam őket a bőröndömbe. Emlékszem, hogy háromszor ellenőriztem, megvan-e az útlevelem. Emlékszem, hogy Finnt visszarendelték a kórházba, de indulás előtt búcsúzóul még megcsókolt.

– Viktória – súgta.

– Máris elfelejtetted a nevem? – tréfálkoztam.

– Nem, a Viktória-vízesés lesz a következő világörökségi helyszín, ahová elmegyünk. De Zimbabwébe csak én utazom, te meg itthon maradsz. Ez így igazságos.

– Rendben – egyeztem bele, mert tudom, hogy úgysem hagyna otthon.

A későbbiekről mindössze halvány emléktöredékeket őrzök: a reptéren olyan rengetegen nyüzsögnek, mintha turistaszezon lenne, nem pedig egy átlagos, márciusi hétvége. Veszek egy palack vizet, amit aztán a repülőn iszom meg, meg egy People magazint, amelybe egész úton bele sem lapozok. A Galápagos-szigetekről álmodom, aztán a szendergésből a repülő kerekeinek döccenése riaszt fel. Kábultan botorkálok át Guayaquil ismeretlen repterén. A tervek szerint ebben az ecuadori nagyvárosban töltök egy éjszakát, mielőtt felszállnék a Galápagosra induló járatra.

A repülőtéren megmérik a hőmérsékletemet, mielőtt Ecuador területére léphetnék, aztán kiderül, hogy a légitársaság elkeverte a poggyászomat.

A gyatra spanyoltudásommal nem igazán tudom elmagyarázni a személyzetnek, hogy a gépem holnap reggel indul a szigetekre, és erőm sincs hozzá, de gondolom, nem én vagyok az első, akinek elkeveredik a bőröndje. Kitöltök egy panaszlapot a poggyászkiadónál, de miután látom, hányan teszik ugyanezt, nem sok reményem marad, hogy indulásig megkapom a csomagomat. Sóvárogva gondolok a bőröndben lapuló útikönyveimre. Sebaj, majd személyesen felfedezem a sok látnivalót. Nincs szükségem arra, hogy könyvekből tájékozódjak. A válltáskámban vannak a legszükségesebb holmik: a fogkefe, a fogkrém, a telefontöltő és a fürdőruha, amit épp erre az esetre pakoltam be. Reggel visszajövök a reptérre, elrepülök a Santa Cruz-szigeten fekvő Baltrára, aztán elbuszozom a komphoz, amelyik átvisz az Isabela-szigetre. Ott töltöm a következő két hetet. A bőröndöm remélhetőleg menet közben valahol utolér.

Egy frissítő zuhany után befonom a hajam, rácsatlakozom a hotel dögledező wifijére, és megpróbálom FaceTime-on elérni Finnt. A hívásra nem válaszol ugyan, de néhány perccel később megcsörren a telefonom. Amikor az arca beúszik a képernyőre, alig látszik az arcvédő pajzs meg a sebészmaszk mögött.

– Ezek szerint odaértél – állapítja meg.

– Igen – felelem –, de a bőröndöm már nem volt ilyen szerencsés.

– Hűha! Szóval nem egy sima paradicsomi nyaralásról maradok le, hanem egy olyan paradicsomi nyaralásról, ahol két héten át pucéran flangálsz egy szigeten?

Elmosolyodom.

– Remélem, erre nem kerül sor. – Hirtelen elcsigázottnak és magányosnak érzem magam. – Hiányzol.

A telefonban egy mentő szirénája visszhangzik. Finn hirtelen balra pislant.

– Mennem kell.

– Most már tényleg látni, hogy ott a vírus? – kérdem.

A tekintete az enyémbe fonódik, és a plexiüveg mögött meglátom a szeme alatt húzódó halvány karikákat. Este tíz van. Most jövök rá, hogy miközben én szundítottam egyet a gépen, Finn már tizenkét órája húzza az igát a kórházban.

– Mást sem látni – feleli, aztán megszakad a vonal.

Másnap reggel a Santa Cruz-i járat gond nélkül felszáll, amikor azonban az úti célom felé tartó komphoz igyekszem, egy fóka állja utamat.

A napfényben kényelmesen elterülve sütteti a hasát. Olyan, akár egy hatalmas, nagy bajuszos, csupa izom meztelencsiga. Közelebb óvakodom, hogy lefotózzam. Azt tervezem, hogy átküldöm a képet Finn-nek, de amint karnyújtásnyira érek, a fóka hirtelen felszegi a fejét, és meredten bámul rám.

Én a farkát átugorva futásnak eredek, és ahogy rekedtes üvöltéssel elbődül, ijedtemben majdnem elejtem a telefonomat.

A szívem még mindig szaporán ver, amikor a komphoz érek. Hátrapillantok, hogy lássam, a sarkamban van-e a fóka, ő azonban újra mozdulatlanul, lomhán terpeszkedik a móló kifakult deszkáin.

Naponta csak két kompjárat közlekedik az Isabela-szigetre, de a délutánin jóval kevesebben utaznak, mint gondoltam. Valójában rajtam kívül csak két utas van a kompon. Odafordulok a fickóhoz, aki segített beszállni, és a szegényes spanyoltudásommal megkérdem, biztosan jó helyen járok-e. Miután határozottan biccent, letelepszem a nyitott fedélzeten, és már indulunk is. Santa Cruz szigete egyre inkább a messzeségbe vész.

Galápagos egy maréknyi gyémánt, amelyet hanyag mozdulattal szórtak az óceán bársonyszőnyegére. A szigetcsoport éppolyan, amilyen a születésekor az egész világ lehetett: a hegycsúcsok ormai még nem szelídültek dombos lankákká, a völgyek ködbe burkolóznak, az égbolt szövetét pedig vulkánok szakítják fel. Van olyan sziget, amelyet friss láva borít. Van olyan, amelyet békés, türkizkék víz vesz körül, máshol a partokat dühödt hullámok nyaldossák. Van olyan, mint az Isabela, ahol már régóta élnek emberek, és olyan is, amelyet csak csónakkal lehet megközelíteni, és akkor sem találni ott mást, mint egy sor furcsa teremtményt, amelyek már ősidők óta ott élnek.

Két órán keresztül hánykolódunk a háborgó tengeren. Az egyik utast, akinek aggasztóan zöld az arca, egyetemista srácnak nézem, ő valószínűleg a hátizsákjával járja a világot. A másik egy lány, akinek a helyiekhez hasonlóan gyönyörű aranybarna a bőre. Fiatal még – talán tizenkettő vagy tizenhárom éves lehet –, és iskolai egyenruhát visel: fekete nadrágot és kötött pólóinget, amelyre a szíve fölött az iskola címerét hímezték. A hőség dacára van nála egy hosszú ujjú pulóver is. Görnyedten kuporog, a kezében egy vászonzsákot szorongat, a szeme kisírt. Kimondatlanul is azt üzeni: Mindenki hagyjon békén!

Tekintetemet a látóhatárra függesztem, és azon vagyok, nehogy elhányjam magam. Magamban üzenetet fogalmazok Finn-nek: Emlékszel, amikor Bar Harborból komppal keltünk át Nova Scotiába a szobatársad esküvőjére, és szó szerint mindenki tengeribeteg lett?

Mint kiderül, a komp nem megy el egészen az Isabela-szigetig, hanem a parttól kicsit távolabb lehorgonyoz, és az egyetemista srác, a kislány és én vízitaxival tesszük meg az út hátralevő részét a közeli Puerto Villamilig. Épp hunyorogva vizslatom a homokos, pálmafás tengerpartot, amikor mellettem az egyetemista boldogan kacag fel.

– Azt nézze! – kiált, majd megragadja a ruhaujjamat, és a közelbe mutat. A csónak mellett egy aprócska pingvin úszik.

Ahogy közelebb érünk, a szárazföld elmosódott tömbjén lassan minden apró részlet kirajzolódik: a meleg légáramlatokat meglovagoló pelikánok, a férfi, aki magasra kúszik a kókuszpálmán, hogy egy kisfiúnak dobálja le a kókuszdiókat, és a tengeri leguán, aki sárga dinoszauruszszemével pislog a világra. Ahogy a csónak a mólóhoz siklik, megfogalmazódik bennem, hogy ez az egész nem is különbözhetne jobban New Yorktól. Ez a trópusi vidék időtlen, ráérős, és távol esik a világ zajától. Olyan helynek tűnik, ahol soha senki nem hallott semmiféle világjárványról.

A következő pillanatban rádöbbenek, hogy a mólón egész sokaság várja a vízitaxit. Napbarnított turistáknak tűnnek, akik egymást túlharsogva lökdösődnek, mintha így akarnának visszazökkenni az otthoni, megszokott kerékvágásba. Az egyik fickó egy maréknyi bankjegyet lobogtat a sofőrünknek, aki tanácstalanul bámul a tömegre.

– Mi történik? – kérdem.

– La islá está cerrando – feleli.

Cerrando – ismétlem magamban, és bőszen kutakodni kezdek szegényes spanyol szókincsemben.

– Nem értem – ismerem be.

A fiatal lány néma csendben figyeli a mólót. Az egyetemista srác rám néz, majd az összeverődött csődületre. Spanyolul szól a sofőrhöz, aki számomra érthetetlen karattyolással felel.

– A sziget bezár – mondja a srác.

Hogyan zárhat be egy sziget?

– Két hétre lezárnak mindent – magyarázza. – A vírus miatt. – A kikötőben várakozó turisták felé bök. – Ők mind Santa Cruzba szeretnének visszajutni.

A lány behunyja a szemét, mintha látni sem akarná a népes csapatot.

El sem tudom képzelni, hogyan férnek fel ennyien a kis kompra. A sofőr spanyolul kérdez valamit.

– Tudni akarja, szeretnénk-e visszamenni – tolmácsol az egyetemista, és a távolban horgonyzó komp felé pislant. – Ez az utolsó kompjárat, ami a szigetről indul.

Nehezen viselem, amikor változik a terv.

Eszembe jut Finn, aki rábeszélt, hogy utazzak el New Yorkból. Eszembe jut az előre kifizetett hotelszoba, amely a kikötőtől nem messze vár rám. Valószínűleg azért két hétre akarják lezárni a szigetet, mert ennyi idő alatt lehet legyűrni ezt a vírust. Talán a legjobb megoldás lenne megküzdeni ezzel a feldühödött tömeggel, hogy mihamarabb helyet foglaljak a New Yorkba tartó repülőjáratok egyikére, aztán otthon bezárkózni a lakásba, amíg Finn dolgozik.

A srác spanyolul mond valamit a sofőrnek, aztán hozzám fordul, és így szól.

– Azt mondtam neki, hogy valószínűleg vissza akar menni.

– De miért?

– Mert maga olyannak tűnik, aki szeret biztosra menni – vonja meg a vállát.

Ez az elevenembe talál. Lehet, hogy beütött egy kis gikszer, de ez még nem jelenti, hogy képtelen vagyok alkalmazkodni.

– Nos, nagyon téved. Maradok.

A srác szemöldöke felszalad.

– Komolyan? Azt a rohadt! – nyögi alig leplezett csodálattal.

– Miért, maga mihez kezd? – szegezem neki a kérdést.

– Én visszamegyek. Már egy hetet eltöltöttem Galápagoson.

– Hát én még nem – mondom úgy, mintha magyarázkodnom kellene.

– Ahogy tetszik – vonja meg a vállát.

Két perccel később a kislánnyal együtt kiszállok a vízitaxiból az Isabela-szigeten. A csupa ideg turisták csoportja hömpölygő folyamként válik szét és zárul össze körülöttünk, ahogy megrohamozzák a csónakot. Félénk mosolyt villantok a lányra, ő azonban levegőnek néz. Kis idő elteltével hiába keresem, csak a hűlt helyét találom, hátrafordulva azonban látom, hogy a mólónál egy padon üldögél a vászonzsákjával, és a könnyeit törölgeti.

Ebben a pillanatban a csónak elhagyja a kikötőt.

Hirtelen rádöbbenek, hogy egy szigeten rekedtem csak azért, mert vagányabbnak akartam tűnni, mint amilyen valójában vagyok.

Igazából soha nem utazgattam egyedül. Gyerekkoromban gyakran kísértem el az apámat, amikor Los Angelesbe, Firenzébe vagy épp Fontainebleau-ba utazott, hogy műkincseket restauráljon az ottani múzeumokban. Az egyetemen a szobatársaimmal a tavaszi szünetet a Bahamákon töltöttük. Egyik nyáron meglátogattam a Kanadában dolgozó barátaimat. Evával Los Angelesbe és Seattle-be utaztunk, hogy körbeudvaroljuk a lehetséges ügyfeleket, és értékbecsléseket végezzünk az aukciókhoz. Finn-nel elutaztunk az Acadia Nemzeti Parkba, elrepültünk egy hosszú hétvégére Miamiba, és elvitt magával, amikor egy esküvőre hívták Coloradóba. Találkoztam már olyan nőkkel, akik makacsul ragaszkodnak hozzá, hogy a világ legeldugottabb szegletébe is egyedül utazzanak, mintha az elszántságuk és a talpraesettségük jobban mutatna Instagramon, mint maguk a külföldi nevezetességek. Engem azonban nem ilyen fából faragtak. Én örülök, ha van mellettem valaki, akivel közös emlékeket gyűjthetünk. Megnyugtat, hogy amikor Finnhez fordulok azzal, hogy: Emlékszel, amikor a Cadillac-hegyen…, be sem kell fejeznem a mondatot.

Ez az egész egy nagy kaland – emlékeztetem magam.

Végtére is anyám könnyedén vett minden ilyen akadályt ennél jóval kevésbé civilizált helyeken is.

Amikor a móló felé sandítok, a lány már nincs sehol.

A vállamra dobom a táskámat, és magam mögött hagyom a kikötőt. A városka alacsony épületei úgy simulnak össze, akár egy színes kirakós darabkái: egy komor, nádfedeles téglaépület mellett élénk rózsaszínre vakolt ház áll, majd egy széles fakapu, amely felett a BÁR/ÉTTEREM felirat virít. Mindegyik egészen más. Egy közös van bennük: szigorúan zárva vannak.

La isla está cerrando.

A homokos utcákon szárazföldi leguánok mászkálnak, rajtuk kívül az életnek semmi jele.

Elsétálok egy farmacia, egy élelmiszerüzlet és több hostal előtt. Mivel a városkán egyetlen főút fut végig, feltételezem, hogy ha továbbmegyek, egyszer csak rátalálok a hotelemre.

Séta közben kiszúrom a fiút, aki a kókuszdiókat kapkodta el.

– Hola – köszöntöm széles mosollyal, és a főútra mutatok, mindkét irányba. – Casa del Cielo…?

Ebben a pillanatban halk puffanást hallok, ahogy a korábban látott férfi a hátam mögött lehuppan a fáról.

– Casa del Cielo – ismétli. – El hotel no está lejos, pero no están abiertos.

Ragyogó mosolyt villantok rá.

– Gracias – hálálkodom, bár fogalmam sincs, mit mondott. Már magam sem értem, mi a fenét keresek egy olyan országban, ahol még a nyelvet sem beszélem.

Ja, persze, hiszen úgy volt, hogy Finn-nel jövök, aki viszont beszél spanyolul.

Udvariasan búcsút intek nekik, aztán elindulok arra, amerre a fickó mutatott. Néhány száz méter után megakad a tekintetem egy viharvert fatáblán, amelyre a hotel nevét vésték.

A bejárathoz sietek, de mielőtt benyitnék, valaki kilép az ajtón. Egy idős asszony az. Az arca csupa ránc, akár egy sűrű szövésű vászon, a szeme csillogó fekete. Hátraszól valakinek, aki spanyolul válaszol. Egyszerű pamutruhát visel, bal mellén a hotel logójával. Rám mosolyog, aztán befordul a sarkon.

Szorosan a nyomában kisiet az épületből egy fiatalabb nő is, akinek hosszú hajfonata a hátát verdesi. Megfordul, és egy jókora kulcscsomót csörgetve nekiáll bezárni az ajtót.

Ami egy hotel esetében igencsak furcsa.

– Discúlpame – szólítom meg. – Ez a Casa del Cielo?

A nő a nyakát nyújtogatja, mintha a tetőt vizslatná, aztán bólint egyet.

– Estamos cerrados – néz rám. – Zárva vagyunk – teszi hozzá.

Nagyot pislogok. Talán valamiféle sziesztát tartanak. Talán az egész szigeten leáll az élet minden délután (az órámra pillantok)… fél ötkor.

Még megrántja az ajtót, aztán sarkon fordul, és faképnél hagy. Én kétségbeesve utánarohanok, és odakiáltok, hogy várjon meg. Amikor felém fordul, sietve beletúrok a táskámba, és előhalászom a kinyomtatott foglalást. A kézzelfogható bizonyítékát annak, hogy két hétre előre kifizettük a hotelszobát.

A hölgy elveszi a lapot, és átfutja a szöveget. Amikor megszólal, a spanyolul elhadart szóáradatból egyvalamit értek csak: coronavirus.

– És mikor nyitnak ki újra? – érdeklődöm, ő azonban csak ránt egyet a vállán. Ez minden nyelven egyet jelent: Rohadtul megszívtad, haver.

Ezek után lazán felpattan a kerékpárjára, elhajt, és ott hagy engem egy lepusztult hotel előtt, amelyik előre lehúzott egy halom pénzzel egy olyan szobáért, amit nem kapok meg, egy olyan országban, ahol nem beszélem a nyelvet, egy elnéptelenedett szigeten, és át kell vészelnem két hetet úgy, hogy a fogkefémen kívül nincs nálam az égvilágon semmi.

Az épület mögé merészkedem, ahonnan rálátni az óceánra. A lenyugvó nap narancsosra festi az égboltot. A békésen pihengető tengeri leguánok sietve kotródnak el az útból, ahogy letelepszem egy lávaképződményre, és előveszem a telefonomat, hogy megcsörgessem Finnt.

Térerő azonban nincs.

A kezembe temetem az arcom.

Én nem így szoktam utazni. Én mindig gondosan lefoglalom a szállást, elolvasok minden útikönyvet, és szorgosan gyűjtöm a repülőtársaságoknál a kilométereket. Háromszor is ellenőrzöm, megvan-e az útlevelem. Mindent megszervezek. A gyomrom görcsbe rándul, ha arra gondolok, hogy egy ismeretlen városban céltalanul bolyongva kell szállodáról szállodára járnom, hátha valahol találok üres szobát.

Anyám egyszer Srí Lankán, a tengerparton épp vízibivalyokat fotózott, amikor hirtelen szökőár közeledett feléjük. Az elefántok – mesélte – nekiindultak a hegyeknek, mielőtt mi egyáltalán felfoghattuk volna, mi történik. A flamingók is feljebb vándoroltak. A kutyák elő se merészkedtek a házból. Amikor rajtad kívül mindenki más fejvesztve rohan egy bizonyos irányba – mondta –, annak rendszerint oka van.

Összerezzenek, amikor valaki a vállamra teszi a kezét. Az idős asszony áll mellettem, akit a hotelnél láttam. Amikor rám villantja erősen foghíjas mosolyát, az ajka az ínyére tapadva szinte eltűnik a szájában.

– Ven conmigo! – mondja, és amikor látja, hogy nem mozdulok, felém nyújtja csontos karját, és felsegít.

Úgy fogja a kezem, mintha kisgyerek lennék, és lassan végigsétál velem Puerto Villamil homokos útján. Tudom, nem valami bölcs dolog hagyni, hogy egy vadidegen ismeretlen helyre vonszoljon, de ebből az asszonyból nem nézem ki, hogy sorozatgyilkos lenne, és más lehetőségem nemigen maradt. Engedelmesen követem őt a lelakatolt üzletek, bezárt éttermek és elhagyatott bárok előtt, amíg végül egy sor kisebb, szépen rendben tartott lakóházhoz érünk. Vannak köztük egyszerűbbek és cifrábbak. Van, ahol rozsdás kerékpár árválkodik az alacsony házfal mellett, másutt kagylótörmelékkel borított udvar fogadja a látogatót.

Az asszony egyszer csak egy kisebb ház felé veszi az irányt. A négyszögletes házikó betonból készült, a falakat halványsárgára festették. Az apró fatornácon az oszlopokat virágba borult kúszónövény futja körbe. Mi azonban nem megyünk fel a lépcsőn a bejárathoz, hanem megkerüljük a házat, ahol a lejtős domboldal a tengerbe nyúlik. A hátsó kertben egy fémasztalkát, egy hálós függőágyat és néhány cserepes virágot látni. A térdig érő kerítésfalba vágott résen át egy ösvény egyenesen a partra vezet, ahol a hullámok sejtelmes csobogással sugdosnak titkokat egymásnak.

Mire visszafordulok, az idős asszony a házba vezető üvegezett tolóajtónál áll, és int, hogy kövessem. Utánaeredek, és egy apró lakásban találom magam, amely egyszerre tűnik otthonosnak és elhagyatottnak. Van ugyan bútor: egy elnyűtt, ronda, barna kockás kanapé, egy fából faragott dohányzóasztalka, néhány rongyszőnyeg itt-ott, meg egy rozoga, kétszemélyes étkezőasztal, amelynek közepén egy tengeri csiga rózsaszínes háza szolgál nehezékül a papírszalvéta-kupacon. Van a konyhában hűtőszekrény, tűzhely és kályha is, a polcokon viszont nincsenek könyvek, a konyhaszekrényben nincs ennivaló, és a falakon nincsenek képek.

– Te. Maradsz. – Az angol egészen furcsán bucskázik le az idős asszony nyelvéről.

Nem állom meg, a szemembe könny szökik.

– Köszönöm – hálálkodom. – Megfizetem. Dolares.

Az asszony megvonja a vállát, mintha a világ legtermészetesebb dolga lenne egy pórul járt utazónak mindenféle anyagi viszonzás nélkül menedéket nyújtani. Persze lehet, hogy Isabela szigetén ez valóban a világ legtermészetesebb dolga. Az asszony elmosolyodik, és a mellét kopogtatja.

– Abuela.

Viszonzom a mosolyát.

– Diana – mutatkozom be.

Kezdem kiismerni a furcsa kis lakást. Van egy dupla matrac, amelyre nagy nehezen találok lepedőt az ágyneműs szekrényben. A szekrény hátuljából, a törülközők alól előkotrok három kifakult pólót – az egyiken egy zászló virít, de nem ismerem fel, melyik országé lehet, a másikon egy fekete macska van, a harmadikon pedig egy vállalat logója. Ugyanezt a logót látni a dobozon, amelyben promóciós képeslapokat találok – szerintem több száz is lehet. A G2 TOURS feliratot színes képek veszik körül: egy vulkán, egy óriásteknős, egy sziklás tengerpart és egy gombszemű kéklábú szula képe. A hálószobaszekrény mélyén egy pár strandpapucsra bukkanok, amely lötyög a lábamon, és előkerül egy búvárszemüveg meg egy pipa is. A fürdőben van egy félig teli fogkrémes tubus a fiókban, no meg egy üveg fájdalomcsillapító. A hűtőben is kallódik ez az – mustár meg csípős szósz –, de semmi ehető.

Végül az éhség vesz rá, hogy elhagyjam a lakás viszonylagos kényelmét és biztonságát. Amikor már sehogyan sem tudom figyelmen kívül hagyni a gyomrom hangos korgását, elhatározom, hogy keresek magamnak élelmet, és felderítem, hol találni rendes térerőt. Lehámozom magamról a pólót, amelyet már két napja hordok, és felhúzom a G2 TOURS logósat, amelyet megkötök a derekamon. Aztán kilépek a tolóajtón, és a világ végén találom magam.

Az óceán hullámai incselkednek a parttal: odaadóan simogatják, aztán hirtelen visszahúzódnak. A szemem sarkából mozgásra leszek figyelmes, ahogy a csipkézett sziklák némelyike váratlanul megmozdul, de kiderül, hogy nem a láva formálta kövek keltek életre, csak egy rakás tengeri leguán az, amelyek a partról a vízbe csusszannak, hogy alámerüljenek a mélybe. Próbálom a tekintetemmel követni a mozgásukat, de a mély vízben szem elől tévesztem őket. A kezemmel beárnyékolom a szemem, és igyekszem kivenni a távolban egy másik sziget körvonalát, de az óceán és az égbolt találkozásánál csak elmosódott szürkeséget látok. Most teljesen megértem, hogyan gondolhatták régen a hajóskapitányok, hogy azon a távoli ponton le tudnak esni a Földről.

Hirtelen belém hasít az érzés, hogy nagyon-nagyon távol kerültem a valódi életemtől.

Olyan, mintha egyedül én lennék a parton, aztán egyszer csak látom, hogy a távolban valaki kocog, és ha nagyon hegyezem a fülem, még gyerekzsivajt is hallok. Amikor megfordulok, a ház emeletén, a finom csipkefüggönyön egy sziluett sejlik át – feltételezem, hogy Abuela az.

Ha felmennék hozzá, és elmutogatnám, hogy megéheztem, valószínűleg asztalhoz ültetne, és főzne nekem vacsorát. De nem akarok alkalmatlankodni, hiszen már eddig is rengeteget tett értem azzal, hogy befogadott. Mivel nemrég vágtam át a városkán, tisztában vagyok vele, hogy minden üzlet bezárt. De talán a másik irányban akad egy étterem vagy egy piac. Hagyom, hogy a bennem lakozó Elizabeth Gilbert/Amelia Earhart/Sally Ride átvegye az irányítást, és nekivágok az ismeretlennek.

A városból kivezető egyetlen út kaktuszok, sűrű bozótosok és brakkvizű tavacskák mellett kanyarog. A vízen rózsaszínen tükröződnek a flamingók, amint horgas csőrükkel rákokra vadásznak, miközben a nyakuk kanyargós ívei mintha titkos üzenetek betűit formáznák. Néhol az elkeskenyedő utat fekete kövek szegélyezik, másutt lehullott levelek borítják. Minden csupa zöld, vörös és narancs, mintha egy megelevenedett Gauguin-festménybe csöppentem volna. A telefonom mindvégig egészen gyenge térerőt jelez: mindössze egy csík pislog.

Finnt kitöri a frász, ha nem hall felőlem, de az eszével talán tudja, hogy a Galápagos-szigeteken korlátozott a wifielérés. Én legalábbis mondtam neki tegnap, mielőtt szétment volna a vonal. Ráadásul az útikönyvek is említik, hogy a hotelekben is csak ritkán van térerő, így legjobb, ha kikapcsoljuk a telefont, és önfeledten élvezzük a nyaralást. Finn-nel úgy gondoltuk, ez maga a mennyország. Persze akkor gondoltuk ezt, amikor még azt hittük, hogy együtt leszünk itt elszigetelve, távol a világ zajától.

Fordított helyzetben – ha ő ragadna ott valahol térerő nélkül –, én halálra aggódnám magam. Ezek után nem marad más hátra, próbálom tartani magamban a lelket: Finn tudja, hogy épségben megérkeztem; még csak egy nap telt el; holnap mindenképpen megtalálom a módját, hogy kapcsolatba lépjek vele.

Már húsz perce gyalogolok, mire a nap lassan nyugovóra tér. A félhomályban a kaktuszok hosszú karjaiból fenyegető idegenek lesznek, akik rám akarnak támadni, és még az előttem kacsázó tengeri leguánok láttán is összerezzenek. Vissza kellene fordulnom, mielőtt a vaksötétben esetleg eltévedek. Már épp beletörődöm, hogy éhesen hajtom álomra a fejem, amikor az út mentén egy kis kunyhót látok. Hunyorogva próbálom kivenni a táblán az írást, hiába.

Miután közelebb megyek, látom, hogy szó sincs étteremről vagy élelmiszerboltról. CENTRO DE CRIANZA DE TORTUGAS GIGANTES. Ott van a fordítás is – ÓRIÁSTEKNŐS-TENYÉSZTŐ KÖZPONT –, valamint, a félreértések elkerülése végett, egy kép egy tojásból kibújó kis teknősről.

Nincs kapu, így bátran besétálok az udvarra. A főépületet lezárták éjszakára (vagy tovább?), de körülötte félkör alakban kisebb karámok állnak. A karámok derékig érő betonfallal vannak körülvéve, amelyen én át tudok hajolni, a teknősök viszont nem tudják megmászni.

Az egyik karámhoz lépve szembetalálom magam egy őskorinak tűnő teknőssel. Résnyire szűkült szemével engem méreget, miközben párnázott lábán közelebb araszol, és a nyakát hosszúra nyújtja a teknője alól. Alaposan szemügyre veszem lapos fejét, dinoszauruszbőrét, feketés karmait és Voldemortra emlékeztető orrát. Egyszer csak szélesre tátja a száját, és kidugja hegyes nyelvét.

Izgatottan könyökölök a falra, és megcsodálom, ahogy megfordul, és átvág a poros talajon a távolban várakozó másik teknős felé. Nehézkes mozdulatokkal felkepeszt a társa hátára, és lefogja, hogy párosodhassanak. A hím, akit eddig figyeltem, a másik felé nyújtja a nyakát, egészen megfeszülnek az inak. Vastag végtagjait mintha páncéling borítaná. Nagyot nyög. Állítólag más hangot nem is ad ki élete során.

– Mindent bele, haver! – motyogom félhangosan, majd elfordulok, hogy ne hozzam zavarba őket.

A többi karámban több száz kisebb-nagyobb teknőst látni egymás hegyén-hátán – úgy festenek, mint az összedobált rohamsisakok. Néhányuk alszik, mások meglepően fürgén jönnek-mennek. Akadnak, amelyek életuntnak tűnnek, ahogy lustán szédelegnek ki az algától zöldellő pocsolyákból, vagy épp zöldségdarabokat majszolnak ráérősen. Még a legfiatalabbak is megfáradt öregurakra emlékeztetnek a csupa ránc nyakukkal meg a kopasz fejükkel.

Az egyik karámban néhány teknős épp almát rágcsál. Úgy tűnik, az apró, zöld almák a betonfal mögötti fáról hullottak be hozzájuk. Meredten bámulom, ahogy a hüllők az erős állkapcsukkal szétzúzzák a gyümölcsöt.

A gyomrom megkordul, én pedig a fára pillantok.

Nekem nem szokásom fákról leenni a gyümölcsöt. Az ég szerelmére, vérbeli New York-i vagyok, akinek a természet csupa veszélyforrást jelent! De ha az óriásteknős ilyen jóízűen eszi, akkor nem lehet vele gond, igaz?

De sehogyan sem érem el a gyümölcsöt. Azokat az ágakat, amelyek a karám fölé lógnak, már lecsupaszították a torkos teknősök, így végül felállok a kerítésfalra, hogy elérjek egyet.

– Cuidado!

Ahogy megpördülök, meglepetésemben kis híján a teknősök közé zuhanok. A lassan ránk ereszkedő félhomályban nem látom, ki szólt hozzám. Elbizonytalanodom, aztán mégis visszafordulok az almafához.

Az ujjam már súrolja az alma héját, amikor valaki megránt, és egyensúlyomat vesztve elterülök a földön. Egy férfi tornyosul fölém. Spanyolul ordibál velem, de az arcát nem tudom kivenni a sötétben. Lehajol, és megragadja a csuklóm.

Fogalmam sincs, honnan vettem, hogy biztonságos egyedül csatangolni egy ismeretlen szigeten.

Otthon ugyan megúsztam a járványt, itt viszont rögtön megtámadtak.

Én azonban nem hagyom magam. Amikor az öklömmel a bordái közé vágok, ő fájdalmasan felmordul, és még szorosabban tart.

– Ne bántson! – kiáltom. – Kérem!

Kicsavarja a csuklómat, és most először érzem, hogy ég a bőröm, ahol az almához ért. Az ujjbegyeim hólyagosak és lángoló vörösek.

– Túl késő – mondja az illető tökéletes angolsággal. – Alaposan elintézte magát.

{1} In Thomas L. Friedman: Köszönet a késésért. Ford. Dankó Zsolt. Budapest, 2018, HVG Könyvek.