Kartal kalandos esküvője

RÓNASZEGI MIKLÓS MŰVEI

Romantikus történelmi regények

A nagy játszma

Hínáros tenger

A királynő kalóza

Az indián hercegnő

Indián halál

Az indián királyfi

A rettenetes Kartal

Kartal kalandos esküvője

Kartal visszatér

Kartal utolsó kalandja

Gellért püspök szeretője

Regényes életrajzok

„Színház az egész világ”

Keserű komédia

Marco Polo

Ifjúsági regények

A Sánta Bölény

A genovai fogoly

Rájuk fújt az Isten…

A gézengúzok meg az idegenforgalom

A gézengúzok a Balatonnál

A gézengúzok a Hortobágyon

A gézengúzok az Alpok alján

Botrány a suliban

Az a híres Háry János

Fantasztikus regények

A rovarok lázadása

Az ördögi liquor

Családregény

Annyi év után

Novelláskötetek

Kék Adria és más elbeszélések

A legelső törvény – fantasztikus novellák

Színdarabok

A körkép

Blondel

Bohóckodó

Botrány a suliban

Rónaszegi Miklós

Kartal kalandos
esküvője

Első kiadás:
Móra Ferenc Könyvkiadó, Budapest 1976
Győry Miklós rajzaival

© Rónaszegi Miklós, 1976
Minden jog fenntartva

Felelős kiadó: Rónaszegi Judit, 2026

ISBN 978-3-9827283-6-0

www.ronaszegimiklos.com

Első fejezet

amelyben újra találkozunk a híres szerelmesekkel – Az a bolondos lánya – Az igric és a szerzetes – Utána! – Mit mondana Bankó vitéz? – Együtt a három jó barát

Hej, micsoda szép tavasz köszöntött a világra! Olyan szép, hogy azt elmondani sem lehet! Mosolyg ós égen bárányfelhők sorakoztak, virágos réten kisbáránykák botladoztak, rozsdatollú haris kiáltott a fű között, és lágy szél bontogatta a fák levelét. A tavacskákban könnyelmű békák kuruttyoltak, a magasban megfontolt gólyák vitorláztak, és a patakok vizén vakítóan villant a napsugár.

Egek és földek daloltak és zengtek. Csupa boldogság volt minden, és csupa-csupa szépség! A gyümölcsfák dús virágai vágyakozva sóhajtoztak, ájult kelyhükben merengő méhecskék kutakodtak. A zsombékok mögött talán a róka is vigyorgott, és futni hagyta a megriadt kisnyulat.

Amerre csak a szem ellátott, virágok nyíltak mindenütt.

A legszebb virág, Bankó Virág hanyatt feküdt a sárga pitypangszőnyegen, és felmosolygott a kék égre.

Hallgatta, hogyan dalol a szerelmese: Kartal. Orgonamély, férfias hangja hogyan röppen el messzire a mocsári tölgyes fái között…

Teli kertem zsályával,
szerelemnek lángjával,
gyönyörű violám,
gyönyörű szép rózsám.

A te szemed fekete,
a szívemet belepte,
gyönyörű violám,
gyönyörű szép rózsám.

Az ám, ők voltak! Ők voltak ott ketten, a híres-neves szerelmesek, akiknek neve már a nótákba is belekerült, és akiknek kalandjait a széphistóriák cifrázzák majdan. Az ifjú Kartal lovag hőstetteit máris sokan emlegették, mindenki tudta, hogyan vívott meg életre-halálra nagy ellenségeivel, és hogyan lett barátja a magyarok új királyának, Károly Róbertnek, majd hogyan rejtette el Szent István koronáját Csókakő várának mély alagútjában. Irigyelték is érte éppen elegen, hanem a legtöbben azért irigyelték, mert az ő szerelmes mátkája volt a legszebb és legbátrabb magyar leány, Bankó Virág. Hohó, a Bankó Virág neve is belekerül majd a széphistóriákba, az ő nevét is eldalolják majd az igricek, hiszen mindenki tudja, hogy férfiruhába öltözve versenyre kelt a délceg vitézekkel, a lovagi tornán sem vallott szégyent, bizony még a királyt is megtréfálta. Most azonban túl voltak már minden kalandon, és azt hitték, csak a gondtalan boldogság várakozik rájuk. Bankófalvára igyekeztek éppen, útközben azonban letelepedtek egy ősöreg tölgyfa alá, és ábrándozva, dalolgatva, gyöngéd kézzel cirógatták egymás arcát.

– Ott vagy – kuncogott Bankó Virág, és fektében felmutatott egy ember formájú kicsi felhőre.

– Itt vagyok… – suttogta Kartal, és átölelte szerelmesét.

– Szeretsz?

– Szeretlek.

– Örökké?

– Örökké.

– Mondd még egyszer.

– Örökké, örökké, örökké…

Negyedszerre Kartal már nem mondta, hanem megcsókolta Bankó Virágot. Az volt az örökké.

De hát nincs olyan tavasz, hogy felhő ne futna a nap elé. A szép lány hirtelen elkomolyodott, szemöldökét morcolta, és elfordította arcát az újabb csók elől.

– Elrabolni mégsem akarsz.

Kartal szeme elkerekedett. Olyan bután nézett, ahogyan csak egy szerelmes fiatalember nézhet.

– Mit nem akarok? – ámuldozott.

– Elrabolni.

– Mit?

– Nem mit, hanem kit. Éppenséggel engem.

Kartal körülnézett, mint aki veszélyt szimatol, hogy abból menekítse kedvesét. De hát se közel, se távol nem látszott semmi veszedelem.

– Hiszen itt vagy. Velem vagy.

– Éppen ezért.

– És… honnan rabolnálak?

– Hát az édesapámtól.

– Ne bolondozz már! Hiszen éppen hozzá készülődünk, hogy tisztelettel feleségül kérjelek tőle.

– Kérni ugyan kérhetsz.

– Talán nem ad?

– Hát…

– Azt mondtad, szívesen lát. Utoljára borral is kínált.

– Kínált, kínált.

– Akkor mi a baj?

– Semmi.

Ezt a semmit úgy mondta Bankó Virág, hogy több volt az a legnagyobb bajnál is. Megérzi a szerelmes férfi, mikor reszket sebesülten a kedvese galambszelíd lelke. Csakhogy nem mindig tudja, mi olyankor a teendő. Vigasztalni? Nem elég. Dédelgetni? Nem engedi. Észre sem venni? Súlyos hiba! Akkor hát megérteni. És bizony az a legnehezebb.

– Azt mondtad, szeretsz – sóhajtott Virág.

– Mondom is.

– Azt mondtad, mindent megtennél értem.

– Akár az életemet is odaadnám.

– Elrabolni mégsem akarsz.

– De hát… mi az isten csudájának rabolnálak?!

– Á, nem érteszt te engem!

Kartal, a király ifjú lovagja jó darabig nem válaszolt erre a kijelentésre, hanem a szakállát tépdeste, ahogyan uralkodójától látta nem is olyan régen. A hosszú hallgatásnak azonban csak az lett a vége, hogy Bankó Virág kedvetlenül felült a sárga pitypangszőnyegen, és neheztelő szótlanságban hosszú hollóhaját kezdte fésülgetni.

(S mondjátok, van-e szebb látvány a fésülködő lánynál? Ahogy fejét kissé előrehajtja, illatos fekete haja elborítja vállát, és ő kecses, finom mozdulattal előbb végigsimogatja, csak azután szántja végig az ezüstnyelű, kicsiny fésűvel. Ó, milyen szaporán húzogatja a fésűt, milyen áhítatosan hunyja le közben a szemét, milyen bájos ügybuzgalom komolyodik az arcán!)

– Még hogy nem értelek? – suttogta Kartal, és elfúlt a hangja, ahogy Virágot bámulta.

– Ugyan… – vont vállat a lány, és a fésűvel szaggatni kezdte hajának gubancos végét.

Hanem akkorra már a legényben helyet cserélt az értetlenkedés a sértett büszkeséggel.

– Mi bajod van velem? – kérdezte fojtott hangon.

– Hogy nem szeretsz.

– Még hogy én?

– Ha szeretnél, elrabolnál.

– …?

Nem is mersz elrabolni.

– Honnan veszed?

– Szép dolog. Előbb is kérdeztem, és nem feleltél.

– Hogy feleltem volna, ha az orcádat csókolgattam?

– Kétszer is kérdeztem.

– Ahelyett, hogy visszacsókoltál volna.

No hiszen, most már mind a ketten félrekapták a fejüket, és dacosan néztek a nagyvilágba. Felőlük ez a szép tavasz akár télbe is fordulhatott volna, azzal sem törődnek. S jó lovaik is – mintha csak megéreznék, mi dúl a gazdáik lelkében – lassacskán hozzájuk kocogtak, jóllehet addig tapintatos messziségben legelésztek.

– Azt pedig még egyszer ki ne mondd, hallod-e! – dohogott Kartal, akár egy öreg kemence.

– Szép dolog.

– Az a szép, hogy előbb csókolgatsz, életemnek, kedvesemnek nevezel, aztán meg a szemembe vágod, hogy gyáva vagyok.

– Nem mondtam!

– Azt mondtad, nem merek… pedig tudhatnád, hogy a pokolbeli ördögöt is nyakon vágom, ha kell.

Virág parányit biccentett a fejével, amiben több volt a kételkedés, mint az elismerés. Hogy jó, jó, könnyű beszélni, de most bezzeg, ha tenni kéne valamit…

– Hej, a jebuzeusát! Elrabollak én, ha olyan nagyon akarod! Még meg is kötözlek, úgy viszlek majd Csókavárba! Az én váramba! Aztán megüzenem az édesapádnak, akit tisztelek és becsülök, hogy kértem volna szép szóval a lányát, de az a bolondos lánya…

Kartal valósággal háborgott. A méreg és a sértett büszkeség vihara dúlt benne. Dehogy beszélt emelt hangon! Öklével hadonászva, pulykavörös képpel – kiabált. Mi több, ordított.

– De az a bolondos lánya… Az a bolondos lánya!… Tovább aztán nem folytatta, mert elakadt a szava és egyszeriben elpárolgott a mérge is, ahogy világszép mátkája ráemelte meleg datolyaszemét. Abban a pillantásban annyi szelídség volt, abban a mosolyban annyi gyengédség, abban a két kitárt karban annyi szerelmes irgalom, hogy a kősziklák is megindultak volna tőle, nemcsak egy szerelmes fiatalember szíve.

Kartal melléből felszakadt a megenyhült sóhaj. Ismét átkarolta a kedves hófehér nyakát, játékosan összeborzolta szépen fésült, hollófekete haját, és megbocsátó szeretettel suttogta a fülébe:

– Megmondom, hogy az a bolondos lánya, mindent kitalál…

– Kartal… drága szerelmem.

– Legyen, ahogy te akarod.

– Elrabolsz?

– El.

– Olyan szép… ha rabolják a lányt.

– Még szebb, ha ölelik.

– Az egész falu kergeti.

– De csak egyvalaki öleli.

– Ha szeretsz, elrabolsz.

– Szeretlek.

– Örökké?

– Örökké.

– Mondd még egyszer. Sokszor.

– Szeretlek, szeretlek, szeretlek.

Kartal negyedszerre megint csak nem mondta, megcsókolta Bankó Virágot. Az volt az örökké, már igazán.

– Ott vannak!

Egy távoli domb tetején két ló tűnt fel. Nyergükben két furcsa ember. Egyik is, másik is fura figura volt önmagában, még furcsábbnak tűnt, ahogy egymás mellett léptettek. Az egyik nyurga volt és bánatos tekintetű. Barna csuha lógott rajta rendetlenül, a nyakában maga faragta fakereszt csüngött apró szemű láncon – bárki, ha ránézett, bánatos barátnak hihette volna, aki naphosszat csak ájtatoskodik, és megveti e hívságos világot. Az ám, az ám, de ne tévesszen meg senkit a szomorú szem és a barna csuhán a durva cingulum. Benedek barátot nemhiába nevezték mindenfelé csalafinta barátnak – rászolgált a nevére bőségesen.

Ha pedig ő volt Benedek, a társa nem lehetett más, csakis Fintor, a mókás kedvű, híres igric. Ha Benedek nyurga volt, ő annál kicsinyebb, már-már szinte törpe. Ha Benedek álmatag képű, ő annál vidorabb. Pisze orra és kis bajuszkája alatt mindig nevetésre állt a szája. Az öltözéke nem volt egyszerű – amióta Kartal a barátja, nincsen gondja szalonnára –, ámbár nem is hivalkodó. Éppen csak vidám, akárcsak ő maga. S mert Fintor szerette a színeket, magyaros süvegébe fehér kócsagtollat tűzött, erős izmait olaszos, lila zeke takarta, a lába szárát szűk, piros harisnyaszár fedte, a csizmája pedig sárga volt.

(Szó ami szó, olyan volt a mi Fintorunk, akár egy kakadu, csak hát akkortájt még nem ismerték sem itt, sem Európában a kakadut, hiszen messze van még Amerika felfedezése, még csak a XIV. század első évtizedeit írják a naptárak. Ami pedig az öltözködést illeti, arra még nincsenek sem szabályok, sem a megszokások; aki gazdag, magára aggat minden szőrmét, gyöngyöt, pitykét, firlefáncot, aki pedig szegény, az bizony még a piszkot sem szégyelli.)

Fintor tehát nem keltett különösebb feltűnést, csak hát meglátszott rajta a mestersége, annál is inkább, mert rézveretes szíjon ott függött a hátán gyöngyház berakásos, drága lantja, amelyet mindenhová magával cipelt, bárhová is kergette a sorsa. Bizony jobban becsülte, mint a kardját, noha azzal is mesterien bánt.

Benedek és Fintor jó cimborák voltak, és éppen azóta, hogy mindketten Kartalnak lettek jó barátai.

– Ott vannak! – rikkantotta megint Fintor, és előremutatott. – Gyere, siessünk hozzájuk!

– Ne, ne menjünk. Ne zavarjuk őket – ingatta fejét a barát, és zavarában még el is pirult.

– Ohó, fráter, hagynád, hogy azok ott bűnbe essenek! Úgy sejtem, nagyon incselkedik velük a sátán!

– Botor lélek vagy, Fintor. Az igaz és hű szerelem Isten ajándéka. Ha két szerető gyengéd szavakkal találkozik, bizony olyan az, mint templomban a szentmise. És vajon mernéd-e megzavarni templomban a szent áhítatot?

Fintor már-már azon volt, hogy valami rosszmájú megjegyzést tegyen – látszott a képén, ahogy félrehúzta a száját –, amikor ismét a nagy tölgy felé tekintve váratlanul felkiáltott:

– Hűha!

– Mit hűha? – ijedt meg Benedek.

– Nahát!

– Mit nahát?

– Gyere, nézd!

– Még mit nem! Nem illik!

– Képmutató csuhás – hadarta Fintor. – Ha kíváncsi vagy, nézz, ha nem vagy, ne is kérdezz! Egyébként pedig nézz oda, nem jutsz tőle a pokolra.

Benedek tehát fél kezével a szemét árnyékolva maga is elmerült az öreg tölgy és környékének a vizsgálatában. De nem sokáig nézelődött, hamarosan ő is felkiáltott, s hangjában több volt az aggodalom, mint a kíváncsiság, mint ahogy Fintor is gondterhelten csóválta a fejét.

– Ezek bizony összevesztek.

Mert annyit láttak, és nem többet, hogy Kartal is, Virág is nagy hirtelen felugrik, izgatottan tárgyal valamit, aztán ki-ki a lovához fut, nyeregbe kap és sebesen elvágtat.

– Büszke lány a Virág! – lelkesedett Benedek. – Híresen büszke lány.

– Kartal sem anyámasszony katonája.

Amott a tölgynél a szerelmespár jócskán eltávolodott egymástól, mire itt a dombtetőn a két cimbora észbe kapott.

– Uramisten, a király parancsa!

– Utánuk!

– Melyik után?

– Hát… hát… te a Virág, én a Kartal után.

– Inkább te a Virág s én a Kartal után.

Nem folytatták a disputát, mert egy darabig úgy látszott, hogy a vágtató Kartal éppen feléjük tart. Ezért nagy kiabálás és integetés közben mindketten lezúdultak a dombról. Csakhogy a király ifjú lovagja, mintha se látna, se hallana, észre se vette őket, hanem szó nélkül ráfordult az útra, amelyen a szekérnyomok éppen Fehérvárra vezettek. Nem maradt más hátra, mint hogy utána eredjenek, ami csöppet sem volt könnyű feladat, mivel Kartal lovát, a Sárkányt mindenki nagyszerű vágtázónak ismerte. A két cimbora tehát ugyancsak igyekezett: ráhajoltak az állatok nyakára, és a sarkantyú sem maradt használatlanul. Rohantak, mintha a tatár kergetné őket.

– Kartaaal! Kartaaal!

Dehogy hallotta ezt Kartal! Nem hallott, nem is látott semmit, hanem csak vágtatott, mintha saját maga elől menekülne. Ahogy távolodott az ő világszép mátkájától, rátört a keserűség. Miért vette a fejébe Virág, hogy elszöktesse? „Hajnal előtt ott legyél – mondta. – A kert végében foglak várni, a palánkon kívül. Az öreg fűzfa alatt. Gyere csak, drágám, és ne tarts semmitől. A kutyáimat csendre intem. Vágtass oda, ne szólj semmit, kapj fel magadhoz a nyeregbe.” „Szép, szép, de hát miért van erre szükség? Miért ne járhatnának az egyenes úton. Ahogy ő már sokszor elképzelte. Kézen fogná Virágot, odavezetné az ősz Bankó vitéz elé, és azt mondaná: „Kedves bátyám-uram, ősz Bankó vitéz! Én a kegyelmed lányát nagy tisztelettel feleségül kérem. Igaz szívvel megszerettük egymást, és már meg is fogadtuk, hogy csak az ásó-kapa választhat el bennünket. Kérjük, áldjon meg minket, ahogy a jegyeseket szokás.”

Csakhogy mit válaszolna erre Bankó vitéz? Mert nem akárki ő! Híres, kemény katona volt valamikor, és ma is jól ismerik a nevét az egész országban. Büszke férfi. És nagyon szereti a lányát. Megnézi, kihez adja feleségül.

„Kartal vagyok, mondanám – fűzte tovább a gondolatait Kartal, és észre sem vette, hogy Sárkány lova lassan lépésre váltott –, én vagyok a hajdani Kartal-Kurszán nemzetség utolsó sarja. Nevem és családom becsületét visszaszereztem. S noha lovagi iskolát nem járhattam, nem voltam sem apródja, sem fegyvernöke egyetlen főnemes úrnak sem, azért mégiscsak lovag vagyok, a király barátja.”

Kartal azt is tudta, mi lenne erre a válasz.

„Lehetsz te akármilyen család sarja, fiú – mondja majd az ősz Bankó –, lehetsz te a római pápának is a barátja, annyit tudhatnál, amennyit a legszegényebb jobbágy-paraszt is tud. Ha borral kínálnak, illik elfogadnod. Márpedig emlékezz, én egyszer borral kínáltalak, és te nem fogadtad el. Megsértettél fickó! Kívül tágasabb!”

– De hát a mindenit, vegye már eszébe, hogy történt, ami történt! – kiáltotta most fennhangon Kartal. S föl se tűnt neki, hogy magában beszél.

Nem, nem, ez így nem lesz jó! Szó szót követ majd, és a leánykérésből még párbaj is lehet. Mert akármennyire tiszteli is az ősz hajat és a hajlott kort, lefitymálni mégsem engedi magát. A szép Virágnak könny szökik majd a szemébe, amiért az édesapjával olyan kemény hangon beszél az ő szeretett Kartalja…

Nem jó, nem jó, sehogy sem jó! Nincs más hátra, mint az ősi szokás, a még dívó kun szokás. Elrabolni a menyasszonyt. Elrabolni, oltár elé vezetni – akkor aztán minden rendben. A szülők büszkeségén sem esett csorba, nem is perelhetnek, nem is szégyenkezhetnek, és a fiatalok is egymáséi lehetnek.

Ahogy idáig ért gondolatban Kartal, derűs mosoly ömlött el az arcán. Büszke volt, mint minden fiatalember, aki azt hiszi, megérti a nőket. No lám, lám, hát ezért erősködött annyira az ő világszép mátkája. Ezért ragaszkodott oly nagyon az elrabláshoz.

Ő pedig, amilyen ostoba fickó, majdnem megharagudott rá.

„Hát legyen ahogy te jobbnak látod, kedves Virág. Elrabollak én, megszöktetlek én még ma éjszaka.”

Ámbár… jobb lett volna előbb kifundálni ezt a dolgot. Csókavár (az ő vára, amelyet nemrégen kapott a királytól) ide már messze van. Segítség nélkül pedig kockázatos dolog a lányszöktetés. A két emberrel terhelt ló hamar kifárad, s nincs aki az üldözőket tévútra vezetné. Ha előbb tudja Virág kívánságát, a fél vára népét magával hozza, és olyan szöktetést rendez, hogy zeng tőle a környék.

De így… hm. Legfeljebb arra lesz érkezése, hogy most ellovagoljon Fehérvár falaihoz, a Cibele asszony kocsmájába. Ott megeteti a lovát, felhajt maga is egy pohár bort, aztán igyekezhet vissza az úton, hogy első kakasszóra a Bankó vitéz házához érjen.

Kartal megint csak sarkantyúba kapta a lovát, és nekivágott a lankás réteknek. Később sarjadó gyümölcsösök, virágzó rétek között vezetett az útja. Szolganépek tanyáit kerülgette. A földeken szántóvetők serénykedtek.

Aztán véget ért az ösvény. Ligetes tájra jutott. Árnyékos fák alatt jó szagú füvekkel, aprócska virágokkal teli vidám mezők következtek. Ahogy belelovagolt ezekbe a virágos mezőkbe, a pillangók egész serege rebbent fel a lova lába előtt, hogy aztán verdeső szárnyalással szétterüljön, akár a felkavart úti por.

S mintha csoda történne, Kartal éppen azt forgatta a fejében, milyen jó is volna, ha összetalálkozna régi jó cimboráival, Benedekkel meg Fintorral, hogy legalább ők segítenének elterelni az esetleges üldözőket – amikor észrevette, hogy hát ott lovagolnak mellette az ebadták. A jobbján Benedek, a balján meg Fintor, és mókás pofákat vágva nagyokat hallgatnak.

Második fejezet

amelyben Kartal háborog – A Hunya mester nagy ötlete – A békesség oka – Nyughass, te barom! – A leányrablás szép szokása – Móka az egész! – Egy hallgatag nemesúr – Menjetek!

– Látod, komám, látod, ilyenek a lányok!

Ez a rendkívüli bölcsességre valló kijelentés a Cibele asszony kocsmájában hangzott el, éspedig Fintor ajkáról, aki éppen egy kupa borral akarta jobb kedvre deríteni híres barátját. A kísérlet azonban nem sikerült. Kartal félretolta az italt, és vészjósló tekintettel fordult Benedekhez.

– Azt mondod, móka az egész?

– Szokást mondtam. Nem mókát.

– Egyre megy. Én meg azt hittem, az apjával akar békítgetni.

– Ismerem Bankófalvát. Meg arrafelé a vidéket. Jó magyarok lakják, akik még őrzik a régi szokásokat.

– Móka az egész! – mordult fel Kartal szörnyű keserűen, és gyilkos szemmel nézett körül a kocsma népén. – Azt mondta, gyáva vagyok, ha nem merem elrabolni. Pedig csak móka az egész!

– Sose búsulj, komám. Igyál egyet… No, még egy kicsit. Aztán majd nótázunk egy sort. Ha pedig lelohad a kedved, elindulunk mind a hárman. Megszöktetjük azt a világszép leányzót. Ha jólesik neki, már miért ne szöktetnénk? Hármunknak majd csak sikerül!

Fintor fintorgott, mókázott, hangoskodott, meg-megcsapta lantjának húrjait, de hiába. Kartal olyan mozdulatlanul ült a helyén, akár egy kőszobor. Legfeljebb ha a kupáért nyúlt, de azt is úgy tette, mint aki mérget iszik. Hiszen ivott, ivott, annyit ivott, hogy ha abban a kupában méreg lett volna, bizony régen lefordul a padról. De hát úgy érezte, a borból neki meg se kottyan – a Cibele asszony borából még kevésbé, hiszen több abban a patak vize, mint a hegy leve.

– Kartalom, édes barátom, figyelj rám. Hallgasd meg, amit mondok! Elmesélem neked röviden ezt a szokást… Fordulj már ide, a szakramentumát! Isten ne vegye bűnül, hát még engem, a szent életű remetét is káromkodásra bujtatsz.

– Móka az egész – ismételte Kartal eszelősen, és olyan arcot vágott, hogy a körülötte ülők is felfigyeltek rá.

– Él egy szokás, nagyon szép szokás Bankófalván meg a környékén, ami a régi leányrablásoknak az emléke. Szép szokás, érdekes szokás, kár, ha másfelé elfelejtették volna – így kezdte Benedek fráter a mesélést, de elszontyolodva látta, hogy barátjának mérge sehogy sem csillapodik, és az ő szavaira inkább figyel a kocsmai nép, mint Kartal.

Bizony, Benedek is, Fintor is ezerszer megbánták már, hogy kikottyantották: ismerik a Virág óhajának titkát. De hát amikor összetalálkoztak, Kartal örült nekik, és elmondta, milyen nagy gondban van. Márpedig az ilyesmibe csak akkor szabad belevágni, ha feltétlen sikerül, máskülönben nagy baj, sőt fejvesztés lehet belőle. Benedek, hogy megnyugtassa Kartalt, nagyot nevetve kijelentette: hiszen semmi az egész, nem kell azt a szöktetést olyan komolyan venni, mert nem más az, csak egy vidám és kedves szokás. Bankófalván nem akadt még olyan lány, akit – ha ő is meg a család is úgy akarta – simán meg ne szöktettek volna.

Ekkor borult el a Kartal kedve, és ettől fogva ismételgette folyvást:

– Hát csak móka az egész?

A kocsmai nép persze mit sem törődött vele, inkább a Benedek fráter szép szavait hallgatta. Sokszínű, fura népség gyülekezett össze a Cibele asszony kocsmájában, amely vendégeihez méltóan fura létesítmény volt. Kocsmának fészer, fészernek kocsma, s az egész nem más, mint egy jókora körülkerített udvar – amelynek azonban megvolt a maga históriája.

Az történt ugyanis, hogy a fehérvári káptalan sütőembere, bizonyos Hunya mester, aki illatos cipóival és foszló kalácsaival alaposan behízelegte magát a páterek szívébe, egy napon azzal a kéréssel állt elő, hadd állíthatna a város falain kívül betérő szálláshelyet olyan hivő, keresztény utasemberek számára, akik ilyen vagy olyan okból alkonyatra a falakon kívül rekedtek. Hiszen jól tudja mindenki, hogy az úton járó embert sokféle baj utolérheti. Láz leveszi a lábáról, szekerének tengelye törik, a lova lesántul, no meg kósza fegyveresek is kirabolhatják. Ráadásul mindez időbe telik, ergo, ha mindezt túlélte, és a város falaihoz jut, eléri az újabb csapás: az orra előtt zárják be a szöges tölgyfa kapukat. Mert abban a polgár nem ismer tréfát. Megtörtént bizony, hogy napnyugta után a királyt sem engedték be – jóllehet nyakazás lett a vége, mert a király, ugye, mégiscsak király.

Szó ami szó, ha zárva vannak a kapuk, fő az utasember feje – mert nincs hova lehajtania. A szabadban éjszakázni kész veszedelem – meg aztán nem is lehet rendes ember az, aki napszálltakor nem húzódik fedél alá. Legalábbis így tartja közhit meg a szokás, és ebben van is valami igazság. Az éjszaka maradjon csak a macskáké meg a kóbor zsiványoké.

Így már érthető, milyen keresztényi gondolat volt a Hunya mester gondolata, és ő addig-addig sütögette a foszlós kalácsokat meg az illatos cipókat a páterek asztalára, amíg meg nem sütötte közben a maga pecsenyéjét is. Egy napon felépült az a bizonyos beszállóhely a város déli kapujától nem messze. Félig valóban csak karám volt, félig meg fészer. A karám mellett állások voltak a lovak számára meg a szekereknek, a fészer alatt baklábas asztalok álltak az utasok kedvére. Ha utas érkezett, ellátta a lovát, aztán letelepedett az asztalokhoz, mert ott mégiscsak kényelmesebb a tarisznyázás. Kirakta maga elé a maradék cipót, szalonnát, a hagymát, az almát, és nekilátott, hogy falatozzék. Ha pedig falatozott, innia is kellett – bor pedig bőven termett a Hunya mester szőlejében meg a káptalani szőlőkben.

Egyszóval nagy elme volt ez a Hunya mester. Valóságos lángelme.

A kocsmája pedig valóságos világcsoda. Mert senki se hitte, amíg a maga szemével nem látta, hogy a Hunya mester kocsmájában békésen megfér egymással a vándorkalmár a környékbeli paraszttal, a zsebmetsző az adószedővel, a pap a katonával. Az asztalok mellett éjfélig is eldanolásznak, ha meg belefáradnak, hát elvackolódnak valamelyik sarokban, fejük alá teszik a nyerget, kezük ügyébe kést, a tőrt, a furkósbotot, már kinek mi jut, és hajnalig valahogy elszenderednek. S azt hihetné bárki, hogy ebben a kocsmában naponta történtek szörnyű rablások, még szörnyűbb gyilkolások, mivel a város falain kívül és bizonyára a törvényen is kívül állt. Csakhogy ezt a helyet nemcsak a hivő keresztény lelkek, hanem a félelmes garázdák is megbecsülték. Jó tanyájuk volt ez nekik is, itt békésen kiszemelhették maguknak másnapi áldozatukat. A zsebmetszők szemügyre vették a másnapi vásározókat, az útonállók a másnapi pénzes úton járókat… és persze itt üldögélt sokszor közönyös pofát vágva a városi dézsmaszedő is meg a vámos embere, hogy kitapasztalja, ki mennyi és miféle áruval igyekszik a piacra, és ki mi mindent akarna eldugni másnap a hivatalos szemek elől.

Volt persze a békességnek más oka is. Úgy hívták Cibele asszony.

Ő volt a Hunya mester felesége, amiért is sokan szánakoztak a derék sütőemberen. Cibele asszony ugyanis egy széle-hossza egy, szörnyen kövér nőszemély volt, kócos, lompos, mogorva perszóna, aki egész nap mozdulatlanul ült a mérőasztalnál, és bambán bámult maga elé, akár egy pogány kőisten. Minden mozdulata csak annyi volt, hogy fél kezével marokszám tömte szájába a mézes lepénykéket, fél kezével pedig egy hatalmas kancsóból a bort mérte.

Ebben a kocsmában ugyanis nem volt szíves kiszolgálás, aki inni akart, az a Cibele asszony lucskos asztalához járult, hogy italt vegyen magának. Ha a kancsó kiürült, egy szomorú szemű szolgaember tüstént újratöltötte a mérőasztal mögött hasasodó óriási hordóból.

Ez a hordó volt itt az egyetlen, amely versenyre kelhetett a Cibele asszony termetével.

Cibele asszony tehát csak ült, csak figyelt és csak hallgatott. Ezért mindenki tartott tőle, és nyugton maradt a közelében. Mi tagadás, veszett híre volt a duhaj kedvű legények között, mert azt mesélték, hogy nem is olyan nagyon régen a Csák Máté hadai vagy talán a Németújváriaké égették Fehérvárt, ugyan ki tudja azt mind észben tartani? – a fegyveresek közül egy kivagyi legény harmadmagával berontott a kocsmába, és kardot rántva így dörrent a megszeppent kalmárságra:

– Ide minden aranyat, mert végetek van!

Megszeppent az utasnép, az is, akinek aranya nem volt, és nagy hallgatásba hökölve várta a szörnyű véget.

Hanem akkor mérőasztalnál felböffent a Cibele asszony bölömbikahangja:

– Nyughass, te barom!

Azzal elkapott egy ónkancsót, és ültéből úgy vágta a fickó fejéhez, hogy az azonmód felbukott. A nagy rablásnak azzal vége is volt, mert a másik két cimbora tüstént elszelelt.

Ennek az esetnek nagy híre támadt, jól ki is cifrázták, vagyis, országszerte mesélgették, hogy a Cibele asszony kocsmája így, meg a Cibele asszony kocsmája úgy. S mi tagadás, a Hunya mester nagy ötletét, a Hunya mester keresztényi menedékét mindenki egyszerűen csak a Cibele asszony kocsmájának nevezte, és lassacskán senki sem gondolt többé a lángelméjű alapítóra. Ebben bizony volt némi igazságtalanság.

Szerencsére Benedek fráter nem a Cibele asszony kocsmájának történetébe kezdett. Ha azt meséli, talán senki sem hallgat rá, mert azt amúgy is mindenki tudta, és az asszonyság is az orruk előtt volt, hát nem találtak volna benne semmi érdekeset. Benedek egészen másról mesélt – amit mondott, az már majdnem mese volt –, ezért hát elkerekedett szemmel hallgatták a szavait.

(Jobban tette volna talán, ha nem olyan fennhangon beszél. Ámbár amit mondott, Kartalnak mondta, őt akarta meggyőzni, jobb kedvre deríteni mindenáron.)

– Arrafelé a magyarok között él még a szokás – kezdte –, hogy rabolják a leányt. Csakhogy a leányrablást, az igazit, már régóta bünteti a törvény, jóllehet garázda főurak és fenekedvű legények még manapság is sokszor fittyet hánynak a törvényre. No de Bankófalván meg a sárföldi falvakban jól kigondolták, hogy lehet a Krisztus urunk tanácsa szerint élni, hogy adjuk meg Istennek, ami az Istené, és a császárnak, ami a császáré. Nem vétenek a törvény ellen, mégis rabolják a leányt. Hallgassátok meg, hogyan!

Megszereti a lány a legényt, a legény a leányt, már ahogy fiatalok között ez szokásos, ámbár megesik az ilyesmi vénemberrel is. Találkoznak itt meg ott, a kert alatt, a pataknál, vasárnap a templomban, és előbb-utóbb módját lelik, hogy szót váltsanak, csókot cseréljenek. Már én azt mondom, jól teszik, ha ezzel Isten ellen nem vétenek. Hm, már ugyan miért is vétenének?…

(Az anyja, jól adja, pedig csuhás, a mindenit! – röhintett ekkor az asztalnál egy legény, és vigyori képpel oldalba bökött egy prémes süvegű, hallgatag úrfélét, aki olykor olykor ráviggyantotta szemét Kartalra meg a két cimborájára.)

– Mármost elhatározza a két fiatal, hogy egymáséi lesznek, vagyis hát a fiú feleségül veszi a lányt – folytatta Benedek. – Szokás ilyenkor háztűznézőbe menni. A legény tehát egy napon beállít a lányos házhoz, de a mátkájáról egy szót sem ejt, hanem csak köszön illendőképpen, hümmög és szétnéz, és mit tudom én, megkérdi, hogy milyen a termés, meg hogy áll a kendtek egészsége. Ez ugyan mindkettő szörnyen buta kérdés, de máskor sem kérdez okosabbat az ember. No, szerét ejti annak is, hogy magáról meséljen, mi mindene volna neki: háza, lova, szőleje, marhája, szolgája. Mármost aztán kettő lehetséges. Az első a rosszabb. Jövetkor levette szűrét, és letette a padra. A lány anyja azonban felveszi, és kiteszi a szűrét a tornácra. Az már rosszat jelent, s még rosszabbat, ha a gazda borral nem kínálja. Akkor vagy lemond a lányról, vagy mindketten kútba ölik magukat, mert házasság abból a szerelemből nemigen lesz. De hát ne szomorkodjatok, arrafelé ritkaság az ilyesmi, hiszen ott még nincs sok különbség ember és ember között, ezért mindenki tiszteli és becsüli egymást, hacsak éppen nem haragosok, vagy netán vérbosszúra esküdt ellenségek.

A másik eset annál vidámabb! Ha szíves szóval fogadják a legényt, a szűrét ki nem teszik, ha hellyel, borral megkínálják, az már annyit jelent, hogy megvan a szülői beleegyezés. De most jól figyeljetek, leánykérésről egyetlen szó sem esik! Hohó, megtörténik, hogy a lány elő sem dugja az orrát. De ez nem szabály. Hanem ahogy a legény kitette a lábát a házból, megkezdődik a nagy diskurálás, kuncogás. Így-úgy, szép szál legény, derék legény, gazdag legény, már melyik háznál mit tartanak fontosabbnak. Az egyik szüle így szól: „Úgy láttam én, szemet vetett a lányunkra.” Mire a másik: „Hajaj, csak el ne rabolja!” Mire a lány: „Jaj, édes szüléim, vigyázzanak rám, mert úgy hallom, az ilyen kócos legények vasárnap rabolják a lányokat!” (De mondhat bármilyen napot, amiben a fiúval megegyeztek már jó előre.) Szó szót követ aztán, hanem a házasságról szó sem esik, de mindenki egyszeriben nagyon serény lesz: készítik a hozományt. Bőröket, takarókat, mindenféle edényeket, olykor sót is. A megbeszélt napon aztán a lány nagy óvatosan kilopózik a találkozó helyére, ahol már várja a fiú, aki gyorsan felkapja a nyergébe, és vágtázni kezd vele. Hát a lány azonmód elkiáltja magát: „Hajaj, apám, anyám, visznek mán!… Visznek mán!” No hiszen, szempillantás alatt ébren van a ház meg az egész falu. Nem aludt ott senki. Fáklyákat gyújtanak, lóra kapnak, és nagy hejehujával, iszonyú zenebonával üldözni kezdik a leányrablót. Olyan ordítozást csapnak, hogy azt hihetné bárki, tatárral viaskodnak. Nosza, vágtat a legény a zsákmányával, és vissza-visszakiált az üldözőinek, hogy lány már az övé, és életre-halálra megvív azzal, aki vissza akarná venni.

Mehetne akár lépésben is, senki sem akad, aki kezet emelne rá. A falubeli fickók gyors lovaikon hamar utolérik, de bizony csak hujjogtatnak, kiabálnak, elébe azonban nem vág egyik sem. Pedig élükön éppen a lány apja vágtat, s kardot, fokost vagy akárcsak egy vasvillát is emelve‚ nagy bőszen kiabálja, hogy: megállj, megállj, te rabló, te tolvaj, aki elvetted egyetlen lányomat!

Ezt kiabálja akkor is, ha tizenkét lánya van, amitől még vidámabb lesz az üldözés.

Mondom, üldözik nagy bőszen a szerelmeseket egészen a fiú házáig, ahol már nyitva a kapu. A szerelmesek bevágtatnak a kapun, és az nyitva marad mögöttük. Hogy betódulhasson a lány apja, anyja, testvérei meg az egész násznép. Hát lássatok csudát! A fiú apja ott áll az udvaron, és szíves szóval fogadja a lány családját. Akkor aztán elkezdődnek a mondókák, versikék, énekek. Hogy így, hogy úgy, kérjük vissza a lányunkat! Nem úgy van az, az már a mi lányunk, de adunk helyette ezt meg azt. Hát mit adnak érte? Sokra tartjuk! Sokat adunk! Eladjuk hát? Sose látjuk. Adunk ökröt, nagy patájút! Dolgos lány az eszemadta! Itt tíz ló, érte kapja! Hamarosan kész a vidám alku, a legény meg az apja leparoláznak a leány apjával. Addigra megérkezik a nagy szekér, rajta a lány minden cókmókja, ami persze nem más, csupán emlék a szülői háztól.

Mit is mondjak még? A férfiak nagyokat isznak, ahogy szokás, az öregasszonyok meg szepegnek, de ők se nagyon. Másnap aztán együtt mennek a templomba, hogy a Mindenható is adná áldását az ifjú párra. A lakodalom meg olykor eltart egy hétig is.

– No hát, Kartalom, ennyi az egész! Bizony mondom neked, soha sehol nem láttam még ennél vidámabb esküvőt. Mert máshol rendszerint annyit rínak, óbégatnak a kis menyecske körül, hogy szegénynek egészen elmegy a kedve a házasságtól.

– Akárcsak nekem – mordult fel Kartal – Azt hittem szüksége van rám, hogy megvédjem, hogy megmenekítsem… de csak móka az egész!

Megint a boroskupa után nyúlt, de Fintor most elkapta előle.

– Pajti, vigyázz, részegen nem illik lányt szöktetni!

– Illik, nem illik… úgyse szöktetem.

– Sokat ittál komám! – Fintor már bánta, hogy imént rátukmálta az italt.

– Hagyjatok békén, mert biz’ isten, odavágok!

– Megígérted… Virág várni fog. Azt mondtad: a falu végén, a patak partján, az öreg fűzfa alatt.

– Engem ugyan várhat!

Kartal megragadta a kupát, és olyan vészjóslóan, ahogy könnyű részegségtől tellett, kijelentette:

– Ha ő mókázott, hát én is mókázom! – Egy pillanatig várt, mély lélegzetet vett. – Te fogod elszöktetni Bankó Virágot! És hogy a tisztesség meglegyen, veled megy Benedek is. Úgy indultok, hogy éjféltájban ott legyetek.

Erre a kijelentésre a két cimborának leesett az álla. Sápadtan egymásra néztek, majd megint Kartalra. Olyan szent megdöbbenéssel, hogy Kartalnak az az érzése támadt, mintha mindenki őt nézné. Amerre csak fordul, mindenhonnan bamba tekintetek bámulnak reá, s talán már mindenki tudja, miféle nagy szégyen érte őt. Hogy a mátkája rávette egy bolond leányrablásra, amiben semmi, de semmi virtus, amit bármilyen kótyomfitty anyámasszony katonája is könnyűszerrel megtehet. Hiszen csak az kéne, hogy a fél falu röhögjön rajta, amikor nyergébe kapja Virágot. Hűha, milyen bátor legény ez a Kartal! Hallod-e, szomszéd, ne kergesd már olyan nagyon, mert még utóbb megijed!

Erre a gondolatra aztán végképp elöntötte Kartalt a pulykaméreg. Egy hajtásra kiitta a borát, és férfiasan asztalhoz csapta a kupát.

– Amit mondtam, megmondtam!

– És ha nem megyünk? – lázadozott Fintor. Akkor majd hiába vár.

– Kartalom, csillapodj – hallatszott Benedek csendes hangja. – A harag nem jó tanácsadó. És gondold meg, Virág szeret téged.

– Én is szeretem őt.

– Akkor hát mi a baj?

– Bolondot csinált belőlem!

– Meddig magyarázzam még, hogy ez nem bolondság. Ez a szokás náluk.

– Nálam meg az a szokás, hogy a vőlegény barátai rabolják el a lányt. Hát ha ti a barátaim vagytok, érte mentek, és egyenesen Csókakőre hozzátok. Ha mókázott, megérdemli, hogy egy mókamester rabolja el.

Fintor gondterhelten vakargatta a feje búbját. Áthajolt az asztalon, úgy mondta:

– Csakhogy mi nem azért jöttünk, komám…

– … hogy végigminisztráljuk veszekedésedet a mátkáddal – fejezte be a mondatot Benedek.

– Ugyanis a király úr üzent!

– Mit üzent? – hökkent meg Kartal.

– És Bankó Virágnak is üzent.

– Mit?

– Ugyanazt!

Kartal nem nevetett.

– A szakramentumát! Rosszkedvemben vagyok, velem most ne tréfáljatok! Nyögjétek ki végre, mit üzent őfelsége, aztán hagyjatok magamra!

A három jó barát most semmi jelét nem mutatta a jó barátságnak. Farkasszemet néztek, és sokáig hallgattak. Igaz, háromféleképpen hallgattak, mivel Benedek hamarosan lehajtotta a fejét, és egy pater nostert kezdett mormolni a foga között, ámbár lehet, hogy csak kuncogott magában. Fintor bezzeg állta a sarat, bőszen meresztette a szemét, de közben a száját csücsörítette, az orrát csavargatta, és mókásan pislogott. Végül Kartal haragosan összevonta a szemöldökét, időről időre a bajuszához kapott (jócskán kinőtt, már pödörni is lehetett), majd megtörölte homlokát, fejébe csapta sisakját, szóval úgy viselkedett, mint aki nagyon elszánta magát.

Végül maguk sem tudták, melyikük törte meg a csendet. Lehet, hogy nem is ők, hanem körülöttük a zsivajgó kocsmanép, amely már szép számmal összegyülekezett. Igaz, ami igaz, Fehérvár kapui még nyitva voltak, de hát egyenlőre nem is azok jöttek, akik kívül rekedtek, hanem akik be sem akartak menni a városba. Odabent ugyanis csak pénzért kaphattak volna szállást, itt azonban megalhattak fizetség nélkül is. Cibele asszonynál csak az italért kellett fizetni.

Az emberek többet isznak, mint amennyit alusznak – ez is a Hunya mester nagy felfedezése volt, hogy az igazságnál maradjunk.

Most tehát még a szegényebbje gyülekezett. Azok, akik óvatosan besettenkedtek, hogy meghúzódjanak a jászlaknál, vagy a kerítés tövében, és várják a bezárt kapuk miatt izgatottan loholó kalmárokat vagy a hangoskodó vitéz nemesurakat. Ebben a tömegben persze még feltűnő volt az olyan társaság, mint a Kartalé, vagy a nagy asztal túlsó végén a prémes kucsmás uraságé. No, sebaj, a szegény nép, ha meg is bámulta őket, azért csöppet sem zavartatta magát. Ment a diskura, folyt az éneklés, és percenként ajánlkozott valaki, hogy asztalhoz hozza Cibele asszonytól a teli kupát.

Ebben a fel-felcsapó zsongásban mégiscsak megeredt a három jó barát szava. Kartal újabb kérdései a királyról, az udvari életről meg az ország dolgáról enyhítettek a feszültségen, és hol Benedek, hol meg Fintor adta elő nagy lelkesen, hogy Caroberto (vagyis hát amióta korona van a fején: I. Károly Róbert magyar király) merrefelé jár, mire készül, mit mond, mit csinál. (Éppen csak azt felejtették el megmondani, mit üzen.) Úgy belefeledkeztek a beszélgetésbe, hogy még az sem zavarta nagyon őket, ami körülöttük történt. Ügyet sem vetettek két suhancra, akiket már a kapuban megállított Cibele asszony bölömbikahangja. Hogyan, hogyan nem, fizetés nélkül akartak volna kióvatoskodni. A leleplező hangra vihogva, pimaszul válaszoltak, ocsmányul feleseltek, vagyis megvárták, amíg Cibele asszonyság dühében rákvörössé nem lesz, akkor aztán nagy kegyesen rámutattak a hallgatag nemesúrra, aki szintén a nagy asztalnál üldögélt. Az meg nagy kegyesen bólintott, jelezvén, hogy a fickók borát majd ő fogja kifizetni – azzal a dolognak vége is lett, a kocsmai nép pedig csalódottan tovább zajongott: megint elmaradt egy várva várt csihipuhi.

S még az sem zavarta meg Kartalt a nagy beszélgetésben, hogy az önjelölt pincérkedők éppen rajtuk vesztek össze, mert nem tudták eldönteni, vajon melyikük hozza az újabb kupa bort a mérőasztaltól. A hangoskodó suhancok között „országló főúrhoz illően” igricünk teremtett rendet, mert pénz helyett néhány rövid nyaklevest osztott ki, majd súlyosbításul ő maga ment a mérőasztalhoz.

Így telt az idő a Cibele asszony kocsmájában jó néhány óra hosszat, mígnem Kartal fölpillantott az égre, és így szólt:

– Múlik az idő.

Mert régen eltűntek már a lenyugvó nap utolsó, lilásvörös sugarai is. Fejük felett az ég magasában rövidlátó csillagok hunyorogtak.

– Megyünk – bólintott Benedek.

– Menjetek – mondta Kartal és keményen nézett a szemükbe.

Harmadik fejezet

amelyben Bankó Virág kioson az öreg fűzfa alá – Én, aki ezelőtt vértben, sisakban jártam – Ott viszik a Bankó Vitéz lányát! – Az az átkozott bor! – Nem kell a pénze, lovag úr! – Petönye várába vigyétek!

Éjfél… Csönd, nyugalom, szépség.

Csak egy várakozó, megriadt szív zakatol izgatottan.

Szelíd és langyos az éjszaka. Az égen milliárdnyi csillag. Úgy ragyognak, mint kék bársonyterítőn az apró aranypénzek.

Valaki mégis didereg. Bankó Virág reszketve húzza össze vállán nagy fehér kendőjét.

Az a kendő lesz a jel. A zászló. A csillagok fényében valósággal világítani fog, hogy az „üldözők” el ne veszítsék majd szem elől.

De hát vajon üldözik-e majd?

Hiszen ha nem lesz, aki elrabolja, nem kell majd üldözni se…

Ó, Szűzanya Mária, segíts meg! Már maga sem tudja, igazán gyávának nevezte-e Kartalt, vagy sem! Lehet, hogy kicsúszott a száján ilyen butaság… és az is lehet, hogy a drága valóban zokon vette. Akkor talán el se jön! Csak ígérte – mégse jön! Hiszen a férfiak amúgy is olyan megbízhatatlanok. A legderekabb is széltoló. Legalábbis ezt mondják az öregasszonyok.

Bankó Virág néhány lépést tett előre. Egy ideig még fogta a kert falát, mintha könnyű szédülésben ahhoz támaszkodna, aztán halkan és könnyedén előreosont a nagy fűzfa alá – ahogy az egyezség szólt. „Az öreg fűzfa alatt várlak… vágtass oda, ne szólj semmit, kapj fel magadhoz a nyeregbe.”

Vajon eljön-e?

Bankó Virág felnézett a csillagos égre, és reszketve sóhajtott.

Ó, milyen szépek is a csillagok! Milyen sok van, milyen teméntelen sok! Ahány ember a Földön él, annyi csillag van az égen. Kicsiny lámpások azok. Mindegyiket egy-egy kis angyal tartja. Tartják, tartják a lélek lámpácskáit, közben elámulnak, mi minden történik idelenn a Földön. Az ám, de addig ámulnak, addig bámulnak, hogy egyszerre csak elejtik a lámpást, amely nagyot villan, azután lezuhan.

Olyankor meghal a Földön valaki.

Bankó Virág nézte, nézte a csillagos eget, vajon nem hullik-e alá odafentről egy ragyogó lámpás. És arra gondolt, ha most lehullik egy, az biztosan a drága, kedves, hős Kartal lelke lesz. Akkor pedig ő hiába vár, valami baj történt, s meghalt az ő egyetlen, igaz kedvese…

Nézte, nézte hát a csillagokat, de minden csillag a helyén maradt, nem hullott le egy se. Gyorsan elkapta a tekintetét, föl se mert nézni többet, mert ha nem néz oda, nem is hullik le az a csillag. Nézte inkább az éjszakai tájat, a fák és a bokrok mesés, ijesztő árnyait, a szemérmes füzeket közel, a büszke tölgyeket távolabb, még messzebb a távoli dombok szinte csak sejthető lágy vonulatait. És hallgatta az éjszaka apróbb-nagyobb neszeit. Álmos madárkák pityegését, az erdő felől a baglyok vészjósló sóhajtásait, a rétek felől egy megszorult nyulacska panaszos sírását.