SZERB ANTAL

A KIRÁLYNÉ
NYAKLÁNCA

Megjelent:

Utas és holdvilág

A Pendragon legenda

A királyné nyaklánca

A világ sokkal több… (Szerb Antal füveskönyve)

Szerkesztés © Lazi Könyvkiadó, 2020

A Lazi Kft. kiadása

info@lazikiado.hu

www.lazikiado.hu

A kiadásért felel: a kiadó ügyvezető igazgatója

Lektor: Réti Attila, Varga Veronika

Műszaki szerkesztő: Szentmiklósi Csaba

Borítótipográfia: Csikász Katalin, Innovariant Kft.

Felelős szerkesztő: Hunyadi Csaba Zsolt

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-267-615-9

Előszó

Az idők az irodalmárt is arra tanítják, hogy szokott tárgyát félretéve, a Történelem felé tekintsen, és tőle várjon ihletést új munkájához.

A középkor és az újkor története a nemzetek története; és elsősorban a nemzetek saját fiainak dolga, hogy megírják hazájuk történetét. De van e történelemnek két korszaka, amely oly egyetemes nagyságú és kihatású, hogy az egész fehér emberiség közös múltjának tekinthető: az olasz reneszánsz és a francia forradalom. Napjaink légkörével a francia földrengés ideje inkább összhangban van, mint a firenzei kozmikus tavasz; és az a társadalmi osztály, amelyhez tartozom, a polgárság a francia forradalommal kezdi el életét a sorscsillagok alatt – nem vagyok tehát teljesen illetéktelen kívülálló én sem, ha róla kívánok írni.

A tárgy szinte kényszerült rám, és hosszú évek félig-meddig öntudatlan előkészületei vezettek feléje. Nehezebb volt a forma, a műfaj kérdése. Írhattam volna történelmi tanulmányt, monográfiát. A tárgy roppant nagy és meglehetősen feldolgozott volta következtében természetesen csak valami részletkérdésről írhattam volna; de a legkisebb részletkérdés feltárása is olyan stúdiumot igényel, amelyet csak ifjúságom kedves otthonában, a nagy párizsi könyvtárakban végezhettem volna el – s ezek most előttem bizonytalan ideig zárva maradnak.

Írhattam volna regényt; és bevallom, ez a terv nagyon sokáig kísértett bennem. De a történelmi regény műfajához éppúgy nincs bátorságom, mint ahogy nem mernék regényt írni, amely olyan országban játszódik, ahol sosem jártam. Valami tisztességes félelem visszatart attól, hogy egykor valóban élt személyek szájába olyan szavakat adjak, amelyeket sosem mondtak el, szívébe érzéseket, amelyekről nem tudom ellenőrizni, vajon nemcsak a saját érzéseim-e, utakat tétessek meg velük, amerre sosem jártak.

Így jutottam el egy műfajhoz, amelynek egyelőre nem tudok nevet adni. „Igaz történetnek” neveztem el, mert elmondom minden regényszerű díszítgetés és hozzátoldás nélkül XVI. Lajos korának egy nevezetes eseményét, amelynek a történettudomány úgyszólván minden részletét felderítette. Az esemény maga is már olyan természetű, hogy mintegy az egész kor jelképének lehet tekinteni, mert mint az eszményi dráma, magába sűríti mindazt, ami az ezerarcú eseménytömegben a legjellemzőbb és a leglényegesebb. De azonkívül kilátópontnak is használhatom, ahonnan perspektíva nyílik a korszak minden irányába; úgy tekinthetem, mint egy szökőkutat a versailles-i parkban, ahonnan csillag alakban fasorok indulnak mindenfelé, és igyekeztem ezeket a fasorokat is bejárni.

A nyersanyagot, a Nyaklánc-per történetét úgyszólván készen kaptam Frantz Funck-Brentano L’affaire du collier című kitűnő könyvében, amely teljes, óriási kiterjedésű dokumentumkincs alapján íródott. Célom nem az, hogy új képet adjak a Nyaklánc-perről – hiszen ez a kérdés Funck-Brentano könyvével lezártnak tekinthető –, hanem, amint mondtam, kilátópontnak tekintettem csak, ahonnan a közeledő forradalom felé lehet tájékozódni. Éppen ezért nem is ragaszkodtam szigorúan a Nyaklánchoz; igyekeztem minél több „jellegzetes apró tényt” beleszőni elbeszélésembe, követve az utolérhetetlen nagy mestert, akihez szellemtörténeti ifjúkorunk után meglett fővel mindnyájan visszatérünk, Hippolyte Taine-t. És a tényeket megmagyaráztam, amennyire szükségesnek látszott és amennyire tudtam; tettem ezt abban a szerénységre intő tudatban, hogy a történelem végeredményben megmagyarázhatatlan.

Első fejezet

A nyakék

A Nagy Forradalom előtti évtizedekben élt Párizsban két német ékszerész: Charles August Boehmer, akinek nevét Bo-emernek ejtették a franciák, és Paul Bassenge, akinek francia neve családjának francia származására mutat, ősei hugenotta menekültek voltak, Lipcsében éltek, amíg ez a Bassenge vissza nem származott Párizsba, és be nem társult az öregedő Boehmer üzletébe. Boehmer igen nevezetes ékszerész lehetett, és már XV. Lajos uralkodása alatt megvásárolta magának a „joaillier de la couronne et de la reine”, a korona- és királynői ékszerész címet.

A két ékszerész, vagy legalábbis Boehmer, aki kettőjük közül e történet előterében szerepel, nem lehetett egészen átlagember. Bennük is ott élhetett a nagyság álma és szenvedélye, és a maguk ékszerészi módján igyekeztek hírre és halhatatlanságra. Évek hosszú és csendes munkájával összevásárolták Európa áruba bocsátott legszebb gyémántjait. A gyémántokat nem foglalták párizsias ízlésű keretbe, nem adták el, hogy vagyont szerezzenek, és a pénzen olyan földbirtokot vásároljanak, amely nemességgel jár együtt; a gazdagodó polgárok akkoriban ezt tették, de Boehmerék külön úton jártak. A gyémántokat elzárták üzletükben, és amikor már sok gyémánt összegyűlt, hozzáláttak a nagy műhöz. Elkészítették az akkori világ legdrágább ékszerét. Erről a rekordkincsről, a végzetes gyémánt nyakékről szól történetünk.

A nyakéket nagyon kevesen látták, még történetünk szereplői közül is – majd később megtudjuk, miért nem; nem függött senkinek sem a nyakán, nem a hordozójára hozott bajt, mint valami maleficum, hanem mint az elátkozott Nibelung-kincs a Rajna mélyén, pusztán azáltal vált végzetessé, hogy egy rövid ideig a világon volt. De az utókor szorgalmas tudósai megtalálták tervrajzát Boehmerék írásai között, és így nem titok, hogy milyen lehetett. A rajz alapján attól félünk, hogy tulajdonképpen nem is volt nagyon szép; olyan hihetetlenül nagy, olyan barbáran, népvándorláskori leletként „kincs” lehetett, hogy inkább megdöbbenést kellett kiváltania, mint elragadtatást. Három gyémántláncból állott, közülük a harmadik és leghosszabb többsoros, a láncokról gyémánt médaillonok függtek, és végük is négy gyémántbojtban végződött.

Boehmerék az ékszert eredetileg Du Barry grófnénak szánták, vagyis XV. Lajos királlyal akarták kifizettetni. De XV. Lajos hirtelen meghalt, fekete himlőben és elhagyatva, Du Barry száműzetésbe ment Louveciennes-be, és a nagy sic transitban Boehmeréknek új gloria mundi után kellett szétnézniük. Felkínálták az ékszert a spanyol udvarnak, de ott megrémültek az árától.

Nemsokára ráeszméltek, hogy csak egyvalaki van a világon, akit nyilván a sors is arra szemelt ki, hogy ennek a kincsnek birtokába jusson: ez Marie Antoinette, Franciaország ifjú királynéja. A régi uralkodók és uralkodónők általában szerették az ékszereket, azt tanítja a história – de Marie Antoinette kartársainál is jobban szerette, szenvedélyesen, leküzdhetetlen vággyal. Több ékszere is volt, mint más királynénak. Hazulról, Bécsből rengeteg gyémántot hozott magával kelengyéjében, majd pedig XV. Lajos király, férjének nagyapja nekiadta elhalt menyének, Mária Jozefának gyémántjait és gyöngyeit, többek közt egy gyöngy nyakéket, amelynek a legkisebb gyöngye is akkora, mint egy „aveline” (csöves mogyoró, mondja Sauvageot szótára. Talán amerikai mogyoró). Ezt egykor Ausztriai Anna hordta és hagyta örökül a francia királynékra – Ausztriai Anna, XIII. Lajos felesége, úgyhogy ez az ékszer talán azonos azzal a másik híres nyakékkel, amelyet mindnyájan ismerünk az öregebbik Dumas Három testőréből.

A királyné nem panaszkodhatott sem XV., sem XVI. Lajos fukarságára, de szenvedélyét a kapott ékszerek nem elégítették ki; titokban is vásárolt ékszereket, emiatt anyja, a bölcs és szent életű Mária Terézia súlyosan meg is korholta leveleiben, mondván, hogy üdesége a legszebb ékszer. De Boehmer is jól ismerhette a királyné szenvedélyét: hiszen 1774-ben megvásárolt tőle 360 000 frankért egy hat gyémántból álló fülönfüggőt, amely szintén Du Barry grófné számára készült, Boehmer 400 000 frankért kínálta, de a királyné kiszedetett belőle két gyémántot, és két saját gyémántjával helyettesítette be, hogy olcsóbb legyen, az összeget pedig részletekben fizette ki.

Boehmernek tehát minden reménysége meglehetett arra, hogy a királyné meg fogja vásárolni a rekordékszert is. De ezúttal csalódnia kellett. A király szinte hajlandónak mutatkozott, csakhogy maga a királyné sokallta az összeget; 1 600 000 font nagy pénz egy királynénak is, különösen, amikor nem megy jól neki. Marie Antoinette a nagy háborúra gondolt, Franciaország legrokonszenvesebb háborújára, amelyet Anglia ellen vívott Amerika függetlenségéért, és azt mondta: – Nagyobb szükségünk van egy hajóra, mint egy ékszerre.

Az ékszer pedig már megvolt, és mint egy gazdátlanná vált és rosszul csomagolt nagy rádiummennyiség, hangtalanul és láthatatlanul sugározta magából a végzetet.

Mi azonban megállunk egy pillanatra, lélegzetet veszünk, és egy kis gazdaságtörténeti elmélkedésbe bocsátkozunk Boehmer vállalkozásával kapcsolatban. Mert az ékszer elkészítése, ez a fontos, vállalkozás volt. Nem megrendelésre készítette, mint elődei, a régi századok nagy művesei és ötvösei, mint ahogy mondjuk Benvenuto Cellini dolgozott – hanem „piacra”. Elkészítette, nem hogy keresletet elégítsen ki, hanem úgyszólván azért, hogy a kínálat megteremtse a keresletet. Méghozzá meglehetősen kockázatos piacra dolgozott, minthogy igen kevés vevő jöhetett számításba.

A másik meglepő mozzanat pedig a rekord, a nagyság álma. A nagyság sok-sok évszázadon át a két Első Rend privilégiuma volt, az Egyházé és a Nemességé. A lovag gondolhatott arra, hogy valami páratlan vitézi tettel bámulatba ejtse a világot, a szent ember gondolhatott arra, hogy az önmegtagadás valami soha nem volt és riasztó formájával felrázza felebarátainak alvó lelkiismeretét, és egy-két évszázad óta már a szellem embere is gondolhatott arra, hogy művével felülmúlja az előtte élt alkotókat – de a polgár, a kereskedő, az iparos? Még ha vagyont is gyűjtött, azt sem rekordszándékkal gyűjtötte akkoriban, tehát nem azért, hogy neki több legyen, mint másnak. Boehmer viszont nem pusztán úgy akart remeket alkotni, mint ahogy a céhek mesterjelöltjei; nem ipari, hanem kereskedői rekordot akart állítani, ékszert, amely nem szebb, hanem drágább a többinél. Boehmer a maga módján úttörő, és utol is érte az úttörők balsorsa.

Persze tudjuk, hogy a kapitalizmus öregebb Boehmernél, de Boehmer viselkedése már a kapitalizmus egy késői formája, már az az angol–amerikai típus, amely a XIX. század második felében jut uralomra, és Boehmer korában bizonyára még nagyon ritka lehetett.

Ily mód Boehmer is kitűnő illusztrációja annak a tételnek, hogy az Ancien Régime-et, XV. és XVI. Lajos korát nem választja el világok szakadéka a forradalom utáni kortól. „A franciák”, mondja Tocqueville, a múlt század elejének nagyszerű politikai gondolkodója, „1789-ben a legnagyobb erőfeszítést fejtették ki, amelyet nép valaha véghezvitt, hogy történelmüket két részre hasítsák, és mély szakadékkal válasszák el azt, ami volt, attól, ami lesz”. De a bíráló és tárgyilagos utókornak nem szabad ezt készpénznek vennie. Tocqueville úgy látta, és a tudósok 50 év óta többnyire egy véleményen vannak vele, hogy a forradalom nem teremtett a semmiből új világot, hanem csak hirtelen, csodaszerűen megérlelte mindazt, ami már azelőtt is csírázott és növekedett, és talán a forradalom nélkül is gyümölccsé érik, csak éppen lassabban.

Ezért kitűnő példa Boehmer vállalkozása: látjuk, hogy a nagykapitalista mentalitás, a mindenáron való többtermelés és a gazdasági rekord szelleme megvolt már a XVIII. században is, és már akkor is éppúgy robbantott és döntött össze világokat, mint később. Ez a szellem tehát nem pusztán azoknak az intézményeknek a következménye, amelyeket a francia forradalom hozott létre, mint ahogy a forradalom ellenségei tanítják.

De még másra is következtethetünk. Egy gazdaságilag nyomott hangulatban levő országban valószínűleg nem jut egy ékszerésznek sem eszébe, hogy olyan ékszert készítsen, amilyen még soha nem volt a világon; ez a szándék egy egész nemzedék vagy egy egész ország gazdasági önbizalmáról tanúskodik. Boehmerék vállalkozása igazolja azt, hogy az Ancien Régime egy nagy gazdasági fellendülés tanúja volt. Ezt is Tocqueville állította elsőnek, de adatszerű, tudományos módszerrel csak a XX. század elején bizonyították be nem francia tudósok, egymástól függetlenül az orosz Ardasev és a német Adalbert Wahl.

A gazdagodás már XV. Lajos alatt megindult, a hétéves háború egy pillanatra megállította, azután XVI. Lajos alatt üteme meggyorsabbodott. Növekszik a vasbányák és kohók száma. Eddig Franciaország Angliából és Németországból kapta a vasat, amelyet feldolgozott; ezentúl maga állítja elő Elzász, Lotaringia és Nantes acélműveiben és főképp Amboise-ban. Óriási fejlődésnek indultak a textiliparok, kiváltképpen a gyapjúfonás. Sèvres porcelánnal, a Gobelins szőnyeggel, Saint-Gobain üveggel, Baccarat kristállyal, Rouen és Nevers fajansszal látja el a világot. A gép elkezdi diadalútját. Marseille a világ egyik legfőbb kikötője lesz. A versailles-i béke után, 1786-ban Angliával kereskedelmi szerződést kötnek, amely előnyös ugyan a francia mezőgazdaságra, de árt a kereskedelemnek és iparnak. De még így is Anglia után Franciaország a világ leginkább jómódú országa. A forradalom után csak 1835-ben érték el azt a kereskedelmi mérleget, amelynél 1787-ben tartottak. Talán itt említhetjük meg azt is, mint a gazdasági vérkeringés gyorsulásának jelét, hogy XVI. Lajos uralkodása alatt a tőzsdézés olyan arányokat öltött, hogy 1787-ben Mirabeau már szükségesnek látta felemelni ellene mennydörgő szózatát.

Amikor XVI. Lajos trónra lép, mindenfelé a bőség jelképeit rakják ki, annak kifejezéséül, hogy mit várnak uralkodásától. A hölgyek akkoriban toronymagasságú hajviseletükben hordták a koreszméket kifejező szimbólumokat: XVI. Lajos trónra léptekor a nők feje búzakalászokkal volt súlyos, mint az alföldi rónaság.

És a királyság zilált pénzügyi helyzete, a hírhedt deficit, amely kirobbantja a forradalmat? Igaz. De ez a pénzügyi válság a királyi pénztár válsága volt, nem a nemzeté, nem a népé. Arról volt szó, hogy a királynak, vagyis az államkincstárnak több a kiadása, mint a bevétele. Ezen kétféleképpen is lehetett volna segíteni: vagy a kiadások csökkentésével, vagy a bevételek fokozásával. A királyságnak, mondhatnók, egyéni tragédiája volt, hogy akkori helyzetében belső okokból egyiket sem tudta véghezvinni. Az ország jómódjára vagy szegénységére ez egyáltalán nem jellemző.

A fellendülés XVI. Lajos uralkodása alatt nemcsak gazdasági téren észlelhető, hanem a külpolitikában is. A két előző Lajos sok esztelen és részben egyáltalán nem dicső hadjárata után most Franciaország szelíd lelkű királyának és kitűnő külügyminiszterének, Vergennes grófnak vezetésével bölcs békepolitikát folytat. Ellenáll a háborús kísértéseknek, amelyekkel nyugtalan szövetségese, II. József császár, a mi „kalapos királyunk”, Marie Antoinette fivére csábítgatja; csak egy háborúban vesz részt, Anglia ellen, Amerika függetlenségéért. Ez a háború meglehetősen kényelmesen, francia részről igen kevés véráldozattal és hosszú ideig váltakozó szerencsével folyik, az angolok elfoglalnak francia gyarmatokat, a franciák elfoglalnak angol gyarmatokat, míg végre 1781-ben az egyesült amerikai és francia seregek Yorktownnál döntő győzelmet aratnak. 1782-ben hazajön La Fayette, az amerikai szabadság francia hőse, és az Operaházban megkoszorúzzák. 1783. szeptember 3-án megkötik a versailles-i békét (ezt az első versailles-i békét milyen végzetes második fogja követni!), a franciák nem örülnek a szelíd békefeltételeknek, mégis boldogan érzik, hogy kiköszörülték a csorbát, amelyet a hétéves háború ejtett a francia gloire-on.

És főképp szellemi szempontból érezhető a mindent eltöltő életlendület. 1780-ban, mondja Tocqueville, elvész a franciákból az a tudat, hogy országuk hanyatlóban van; ekkor fejlődik ki bennük a végtelen perfektibilitás hite, az a hit, hogy az ember és világa az idők folyamán egyre jobb és jobb lehet – a fejlődés gondolata. És íme, léghajók szállnak fel, Montgolfier meleg levegővel és Charles hidrogénnel telt ballon alatt, egyesek leesnek, és belefulladnak a La Manche-csatornába, mint Pilâtre de Rozier, mások átrepülik, és francia zászlót tűznek ki az angol parton, mint Blanchard; gépeket és orvosságokat találnak fel, és Buffon tekintete előtt megnyílik a föld ősi története; az antik világ szépsége új reneszánszot él, amióta kiásták Pompejit, és az embereknek kezd igaz fogalmuk lenni az antik életérzésről és szépségkultuszról; magnus ab integro saeclorum nascitur ordo.{1}

Nem, semmiképpen sem lehet azt mondani, hogy dekadens kor ez, az Ancien Régime halálosan szép utolsó ősze – a történelem korszakait nem lehet évszakokhoz hasonlítani, mert mindegyik már a következővel terhes. Mindenki hallotta Talleyrand híres mondását: Aki nem élt az Ancien Régime alatt, nem ismeri az élet édességét. Az élet édességét akkor nyilván csak a szerencsésen születettek ismerték, és azok nem voltak nagyon sokan; de Franciaország XVI. Lajos idejében a többi ember számára sem lehetett pokol; legfeljebb túlfűtöttségében hasonlított erre a helyiségre.

A XVIII. század végén Franciaország „formában volt”. Spengler használja ezt a sportkifejezést azokra a nemzetekre, amelyek alakítani tudják a maguk és világuk történelmét. Franciaország formában volt, feszülő izmokkal készült arra a nagy észszerű csodára, amelyet nem is sejtett: a forradalomra. Ennek az öntudatlan készülésnek titkaiba szeretne bevilágítani ez a mi történetünk.

Második fejezet

A grófné

Miután bemutattuk a tárgyat, a Tárgyat a szó szoros értelmében, a végzetes Nibelung-kincset, most mint a régi filmeken, bemutatjuk a szereplő személyeket premier plánban. Ezek az arcképek és előtörténetek elég sok helyet vesznek igénybe, de ez természetes is, mivelhogy történetünk jellemtragédia vagy jellemvígjáték, amint iskoláskönyveink ezt a műfajt elképzelték: ha színpadra helyezünk ilyen és ilyen jellemeket, azoknak az adott helyzetben így és így kell viselkedniük; sorsuk jellemükből következik. Ha elmondjuk, kikről van szó, elmondtuk már történetünk felét.

Hősnőnk vagy legalábbis egyik hősnőnk, La Motte grófné, igen alacsonyan kezdte pályafutását. Amikor megjelenik a színen, nyolcéves, és koldul. Előzőleg libákat őrzött, de azt sem szívesen.

A Marquise de Boulainvilliers férje kíséretében hintóján passyi birtokára igyekezett, mert Passy akkor még nem volt Párizs villavárosa, hanem különálló kis falu, a várostól messze, a párizsiak üdülni jártak oda. A kocsi lassan ment. Egy kislány karján tartva egy még kisebb leányt, odafutott a kocsihoz, és a következő meglepő szavakkal kért alamizsnát:

– Az Isten szentséges nevére kérem, adjanak néhány garast két kis árvának, aki a Valois királyok véréből való.

És a koldusleány tekintetében, úgy látszik, volt valami, ami sejtelmes nyomatékot adott szavainak. A marquise férje tiltakozása ellenére megállíttatta a hintót. A kisleány már belekezdett furcsa történetébe. A marquise végighallgatta, és kijelentette, hogy ha igaznak bizonyul, amit beszél a kisleány, magához veszi, és anyja helyett anyja lesz.

Azután utánajárt a dolognak, megkérdezte a környékbelieket és főképp a plébánost, akinek nyájához tartozott a két kis koldus. A Nyaklánc történetében, mondja Stefan Zweig, az a legkülönösebb, hogy a leghihetetlenebb dolgok is igazaknak bizonyulnak. A plébános kétségbevonhatatlan adatokkal igazolta, hogy igaz az, amit a kislány mesélt. Csakugyan a Valois-k királyi vére folyt erükben.

Egyenes vonalban, apai ágon, a nagy I. Ferenc fiától, II. Henrik királytól származtak, aki 1547-től 1559-ig uralkodott. II. Henrik és Nicole de Savigny viszonyából született ükapjuk, Henri de Saint-Rémy; a király elismerte fiának és legitimálta. Vér szerint tehát közelebb álltak Szent Lajos koronájához, mint az uralkodó Bourbon-család. Címerük ezüst alapon két vesszőnyaláb, fölötte három liliom, a Valois-k híres liliomai. „A kis koldusleány ismerte címerüket, sőt talán ez volt az egyetlen dolog, amit tudott, szörnyű elhagyatottságában”, mondja Funck-Brentano. „És amikor megdöbbentő pontossággal beszél erről vagy pedig őséről, Nicole de Savigny királyi fattyáról, teste, amelyet meggörnyesztett a nyomor, kiegyenesedett, lázadón és gőgösen.”

És volt is miért. A Valois-vér az erekben, micsoda fatális örökség! Micsoda elátkozott Nibelung-kincs ez is! Századunknak talán legdöntőbb, legérdekesebb tudományos vitája az a kérdés, vajon mikor dől el az ember jelleme és sorsa, születése előtt vagy születése után? Átöröklés vagy környezet? „Gének” vagy behaviorism? Titokzatos kis testecskék, amelyek az ősök testéből költöznek át az ivadékba, vagy pedig a gyermekkorban szerzett „kondicionált reflexek”, ösztönös viselkedési módok, amelyek bizonyos körülmények között mindig megismétlődnek?

Valószínűleg mind a két tábornak igaza van, vagy inkább egyiknek sem. Az ember jellemének kialakulásában játszhat bizonyos szerepet az átöröklés is, és a gyermekkori beidegzések is, és amellett az egyéniség sokkal bonyolultabb, semhogy akár az egyik a két tényező közül, akár mind a kettő együttvéve maradék nélkül meg tudná magyarázni. Nem hisszük tehát, hogy Jeanne, a kis koldusleány sok tulajdonságot örökölt volna a Valois-királyoktól. Hiszen a házasságok révén a nemzedékek folyamán annyi más, részben egyáltalán nem előkelő vér is keveredett ereibe. Jellemének kialakulását kellőképpen megmagyarázza, amint majd látjuk, gyermekkora és társadalmi helyzete, amely abból a tudatból fakadt, hogy ő a Valois-k ivadéka – tehát származása igenis döntően hatott sorsára, de nem az átöröklés titokzatos útján, hanem a tudaton keresztül.

És mégsem állhatjuk meg, hogy egy pillanatig el ne játsszunk a gondolattal. Azt mondják, vannak csodálatos visszaütések… A Valois-ház 1328-tól 1589-ig uralkodott Franciaországon, a százéves háború és a reneszánsz nagy és vad századain át. Őértük égett el Jeanne d’Arc Rouenban, ők kovácsolták birodalommá a hűbériségben széthullt francia földet, az ő büszke seregeik verekedtek Leonardo és Michelangelo Itáliájában, és ők rendezték a Szent Bertalan-éjszakát. Akadt közöttük őrült, mint VI. Károly, véres zsarnok, mint XI. Lajos, lánglelkű bohém nagyúr, mint I. Ferenc. Nagyszerű és szörnyű család volt, nemes fenevadak, minden lépésükben benne döngött a történelem. Ez a gőg Jeanne-ban, ez a puha vadság, ez az egész vadmacskai dac és éles fog, vajon nem az ősök hazajáró lelke? És a történetben, amely most következik, a két nő harcában, vajon nem a két ősi ellenség fojtogatja egymást, a két család, amely valamikor „két szomszédvárrá” alakította Európát, és gyűlöletét átszármaztatta a késő utódokra is: a Habsburg és a Valois?

A Saint-Rémy-család nemzedékeken át fontette-i birtokán élt, Bar-sur-Aube közelében, Franciaország északkeleti részén. Úgy éltek, mint ahogy illett királyok fiaihoz, amikor nem ülnek trónuson: gazdálkodtak és vadásztak, esetleg vadat oroztak, és időnként, titokban, a legkirályibb mesterséget is gyakorolták, a pénzverést. Erre nagy szükségük lehetett, de úgy látszik, keveset használt: Jeanne apja, Jacques de Saint-Rémy, Luz és Valois bárója teljesen elszegényedett. Már nem a kastélyban lakott, amelynek teteje beszakadt, és szeme láttára omladozott, hanem a majorsági épületben: parasztokkal érintkezett, és feleségül vette parasztleány szeretőjét, Jeanne anyját. Ez az asszony végleg tönkretette, és amikor elbetegesedett, ki is dobta; Jacques de Saint-Rémy a párizsi Hôtel Dieu-kórházban fejezte be nyomorúságos életét. Az asszony egy katonával állott össze, a kis Jeanne (1756-ban született) sorsa most fordult igazán keserűre, koldulnia kellett, és anyja és mostohaapja rajta töltötte ki minden dühét, amely az elviselhetetlen élet ellen irányult.

Ekkor történt, hogy a Marquise de Boulainvilliers 1763-ban magához vette Jeanne-t és kishúgát, aki nemsokára himlőben meghalt. Jeanne 14 éves koráig egy leánynevelő intézetben nőtt fel, azután pedig pártfogónője elhelyezte egy párizsi szabónő üzletében.

A rokokó században a párizsi szabó üzlete már éppolyan európai nevezetességű hely, mint napjainkban, sőt, talán még inkább az. Párizs egyik legszembetűnőbb vonása a sok szabászműhely és divatáru-kereskedés volt. Louis-Sébastien Mercier, akire még sokszor hivatkozunk, 1781-ben nagyszerű Tableau de Paris-jában irodalmi leltárt vesz fel az akkori Párizsról, megalapítva a városleírás kitűnő és csak mostanában kiviruló műfaját; könyvében hosszú fejezetet szentel a varrólányoknak.

„A boltban ülnek, sorban egymás mellett, láthatja őket az ablaküvegen át. Pomponokat varrnak fel, cicomákat, gáláns diadaljelvényeket, amelyeket a divat szül és változtat. Szabadon nézheti őket, és ők is szabadon nézhetik Önt.”

„Ezek a pulthoz láncolt leányok, tű a kezükben, szünet nélkül az utcára vetik tekintetüket. Figyelmüket nem kerüli el egy járókelő sem. Az utcához legközelebbi helyért nagy harc folyik, mert a férfiak arra vonuló brigádjai mindig odavetnek egy-egy hódoló pillantást.”

„A leány örül a nekiszegzett pillantásoknak, és azt képzeli, ezek a férfiak mind szerelmesek belé. A járókelők nagy száma csak változatossá teszi és megnöveli gyönyörűségét és kíváncsiságát. Így lesz elviselhetővé ez a helyhez kötött mesterség, egyesítve a látás és láttatás örömeit. De el kellene rendelni, hogy mindig a legcsinosabb üljön legelöl.”

„A leányok közül sokan reggel elmennek az úrhölgyek toalettjéhez, kosarukban pomponokkal. Fel kell díszíteniük vetélytársnőiknek, a szépasszonyoknak homlokát; el kell hallgattatniuk magukban nemük titkos féltékenységét, és foglalkozásszerűen szépíteniük kell azokat, akik lenézően bánnak velük. Néha a kislány olyan csinos, hogy jelentéktelen lesz mellette a gazdag hölgy gőgös homloka. A hölgy udvarlója hirtelen hűtelen lesz, a tükör sarkában nem les mást, mint a kicsike friss száját és bíbor orcáját, pedig annak nincsenek sem lakájai, sem ősei.”

„Nem egy leány a boltból egy ugrással egy angol hintóban terem. Azelőtt bolti lány volt: egy hónap múlva már vásárolni jön oda, magasan hordja a fejét, arca diadalmas, és régi főnöknője és kedves társnői megkékülnek az irigységtől.”

„Vannak egyes üzletek, ahol szigorú a hang, és a lányok mind tisztességesek. De maga a tulajdonosnő csodálkozik ezen legjobban, és mindenkinek elmeséli, mint valami világcsodát. Mintha fogadást kötött volna, hogy végül is azt mondhassa: Van Párizsban egy divatáruüzlet, ahol minden leány szűz, és ez az én erényemnek és éberségemnek köszönhető.”

Egyszóval feltételezhetjük, hogy Jeanne a divatáruüzletben sokkal többet tanult, mint a leánynevelő intézetben, ahol 14 éves koráig tartózkodott.

Sokat tanult, de nem boldog. Általában olyan természet, hogy sohasem elégedett, égető, maró nyugtalanság él benne, sehol sem találja a helyét. Valószínűleg mindenképpen elégedetlen lenne, az a fajta – de mekkorára fokozza ezt az alkati elégedetlenséget a királyi származás tudata! A Marquise néha magához veszi, hogy megvigasztalja, de Jeanne az úriháznál úgy érzi, cselédsorba került, és csak növekszik gyötrő megalázottsága. Addig hízeleg pártfogónőjének, amíg az hivatalosan meg nem erősítteti Jeanne Valois-származását, és 1776-ban a királytól évi 800 font kegydíjat eszközöl ki számára. Magához veszi Jeanne életben maradt húgát, Marie-Anne-t is, és mindkettőjüket elhelyezi a longchamps-i kolostorban, ahová csak előkelő lányokat fogadnak be növendékül.

Jeanne 21 éves, és nyugtalansága egyre nő. Akármi is történik, gyermekkorát semmi sem fogja többé kiirtani belőle: mindig is az marad, aki a Valois-ősökre hivatkozva koldult az országút porában, a déclassée, az osztályából kiesett, aki az egész társadalom ellensége.

„A természettől legyőzhetetlen gőgöt kaptam osztályrészül, és Mme de Boulainvilliers jósága csak még ingerlékenyebbé tett” – írja ő maga. „Ó, jaj, miért is sarjadtam a Valois-k véréből? Fatális név, te nyitottad meg lelkemet a vad büszkeség előtt! Miattad hullnak könnyeim, miattad vagyok oly boldogtalan.”

Ehhez a típushoz hozzátartozik bizonyos szuggesztív ékesszólás is; különösen olyankor, amikor szenvedéseit kell előadnia.

Jeanne nem sokáig marad a kolostorban. Semmiféle hivatást nem érez arra, hogy apáca legyen, és egy szép nap húgával együtt megszökik. Bar-sur-Aube-ban híre jár, hogy két hercegnő szállt meg a város legutolsó fogadójában; azzal a céllal jöttek, hogy visszaszerezzék ősi földjüket. A bari társaság középpontja, Surmont törvényszéki elnök felesége kötelességének tartja, hogy házába fogadja a bajban levő két ifjú hölgyet, akit talán titokzatos ellenségek üldöznek. Minthogy a hölgyek ruhatára igen szűkös, mindjárt kölcsönad nekik egy-egy ruhát, a jelenlevő fiatalság nagy szórakozására, mivelhogy az Elnökné Asszony rendkívül terjedelmes. De másnapra a két hölgy úgy átalakította a ruhát, hogy tökéletesen állt rajtuk. Az Elnökné Asszony kissé csodálkozott, de azután lassanként megszokta, hogy Jeanne az úr a háznál. A két leány egy hétre jött, és egy évig maradt – ez az év, mondta később az Elnökné Asszony, életének legkeservesebb esztendeje volt.

Itt ismerkedett meg Jeanne Marc-Antoine-Nicolas de la Motte-tal. La Motte fiatal nemesember volt, tiszt a szomszédos Lunéville-ben állomásozó zsandárezredben, ahol apja, a Szent Lajos-rend lovagja is szolgált. Az úri társaság Barban is műkedvelő színielőadásokkal szórakozott, mint akkoriban mindenhol szerte az egész világon. La Motte nagy színészi tehetségnek számított, és Jeanne minden bizonnyal csakugyan az volt; sokat szerepeltek együtt. „És addig-addig szavalgattak”, mondja Funck-Brentano öreguras kedélyességgel, „amíg sürgősen össze nem kellett házasodniuk”: 1780. június 6-án keltek egybe.

Az Elnökné Asszony ebből az alkalomból végre kidobta Jeanne-t, és az ifjú házasok némi bolyongás után Lunéville-be költöztek. Ikreik születtek, de mindjárt meg is haltak, és Jeanne egy időre, úgy látszik, takarékosságból, megint kolostorba vonult. Egyébként adósságokból és La Motte gyanús üzleteiből éltek. La Motte ekkor vette fel a grófi címet is.

La Motte-ról nincs semmi különös mondanivalónk, nem szükséges részletesen bemutatni. Olyan jó modorú és rendkívül undorító, szemtelen és gyáva francia strici volt, amilyent mindenki százával ismer, aki járt Franciaországban. Ez a típus a gallok földjén, úgy látszik, örök. Utálta a munkát, szerette a nőket, nagyon csúnya volt, de olyan szépnek tartotta magát, hogy időnként a nők is elhitték neki.

1781 szeptemberében az ifjú házasok megtudták, hogy Jeanne pártfogónője, a Marquise de Boulainvilliers, a saverne-i kastélyban van mint Rohan bíbornok vendége. Jeanne-ban megszólal az a titokzatos hang, amely a tehetségeket vezérli – összecsomagolnak, és elmennek Saverne-ba.

Jeanne ekkor 25 éves. Haja hullámos és gesztenyebarna, szeme kék és kifejezésteljes, szája kissé nagy, de szintén kifejezésteljes, mosolya elbájoló, „szívhez szóló”, írja Beugnot, aki tapasztalatból beszél. Mellét a kortársak kissé fejletlennek találják. Legfőbb vonzóereje, úgy látszik, a hangja, a beszéde. „A természet megadta neki a rábeszélés veszedelmes adományát”, írja a Nyaklánc-per egyik szereplője, majd hozzáteszi: „Ami az erkölcs és az állam törvényeit illeti, Mme de la Motte, minden rossz szándék nélkül és végtelen természetességgel, de egyáltalán nem is gyanította létezésüket.”

{1} „Újraszületve az évszázak nagy rendje megépül.” (Vergilius: IV. ecloga. Trencsényi-Waldapfel Imre fordítása.)