Fordította

Bíró Péter

GARE-DE-LYON

A Gare-de-Lyon, tehát az első állomás, amelyet Plaisance és Juss felfedezett (persze Arcnak, a jegesmedvebocsnak a segítségével, mert ő vezette el őket az addig ismeretlen vonalhoz), ugyanolyan fontos, sőt talán még fontosabb csomópont volt a Jobbparton, mint a Montparnasse a Balparton. A „gare” szó pályaudvart jelent, és arra utal, hogy nem csupán metró-, de olyan vasúti vonalak is összefutottak ott, amelyek révén más francia és európai nagyvárosokba is el lehetett jutni. Azokban a brosúrákban, amiket egy félig-meddig betemetett kioszkban találtunk, szerepelt a Párizst többek között Lyonnal, Marseille-jel, Genffel, Milánóval, Barcelonával, Madriddal összekötő TGV-ként (nagysebességűként?) emlegetett vonatoknak a menetrendje és az euróban megadott díjszabása is.

A kevésbé mélyen fekvő területeken talált csontmaradványok tanúsága szerint a váratlanul, hirtelen bekövetkező katasztrófa során a párizsiak nem a bombák elől menekülve húzódtak be a metróba, hanem egyszerűen ott rekedtek, csapdába estek, amikor a nukleáris robbanások elpusztították a várost. Úgy vélem, hogy a sugárzás első, leggyilkosabb hullámai megkímélték azokat, akik a romok alatt rekedtek, majd amikor sikerült kiszabadulniuk a törmelék alól, és szembesültek a feljebb elhelyezkedő járatokban heverő iszonyatosan összeégett holttestek látványával, rájöttek, hogy a felszín lakhatatlanná vált, és úgy dönthettek, hogy a valamivel kevésbé sugárfertőzött föld alatti világban próbálnak túlélni.

A logika bajnokai nyilván az orrom alá dörgölik majd, hogy ha a feltételezésem helytálló, a Jobbpartnak ugyanolyan sűrűn lakottnak kellene lennie, mint a Balpartnak, ám erre az a válaszom, hogy az életet – nagy szerencsénkre – nem mindig és nem kizárólag a logika irányítja, és hogy minden bizonnyal részben a ragadozó állatok jelenléte magyarázza azt, hogy az emberek elhagyták az állomást és annak közvetlen környékét. Ebből pedig arra kell következtetnem, hogy amikor a Keleti-tenger és az Idő Ura után kutatva nekivágunk a Jobbpart felfedezésének, előbb-utóbb nagy valószínűséggel össze fogunk találkozni emberek csoportjaival.

Aube nehezen uralkodik a türelmetlenségén. Azt hiszem, képtelen már elviselni, hogy össze legyen velem zárva abban a helyiségben, amit Plaisance, Juss és Arc szobájának a közelében rendeztünk be magunknak. Szomorúan konstatálom azt is, hogy egyre nehezebben tűr meg maga mellett. Nem vet a szememre semmit, de a futó pillantásaiból, a gyakori felcsattanásaiból, az állandó ridegségéből azt érzem, hogy már csak némi undorral elegy közönyt érez irántam. Immár nem részesít a teste gyönyöreiben sem, nem is alszik mellettem, és nyomtalanul eltűnt a viselkedéséből minden korábbi kedvesség, közvetlenség, egyre gyakrabban, egyre hosszabb időre eltűnik mellőlem anélkül, hogy bármiféle magyarázatot adna. Hiába töprengek, hiába győzködöm magam, hogy egy nap a korábbinál is hevesebben, szerelmesebben fog visszatérni hozzám, egyre bizonytalanabbnak érzem magam, és egyre mélyebbre merülök a kétségbeesés sötét és hideg mocsarába. Csak és kizárólag Plaisance életöröme és ereje nyújt vigaszt, aki már-már dühödt, mégis szívmelengető elszántsággal szereti az ő Jussét. Ezek szerint mégis lehet feltétel nélkül, magától értetődő módon szeretni, úgy, ahogy egy csillag melegíti fel a körülötte keringő bolygókat anélkül, hogy mérlegelné, azok méltók-e rá (éppen most fejeztem be egy tökhülyéknek íródott asztrofizikai ismeretterjesztő cikket).

Juss tökéletesen felgyógyult a koponyasérüléséből, amit a Lon nevű halász okozott neki. Plaisance-szal együtt mintha ő is gyorsabban kezdett volna növekedni, amióta találkoztak Aube-bal és velem. Az az érzésem, hogy kislányból egyből nővé serdült, hogy egész egyszerűen átugrotta a kamaszkort, hogy minél gyorsabban utolérhesse Jusst, aki bő tíz centit nőtt, és akinek a korábbi bizonytalan gyerekhangja mélyebbé és erőteljesebbé vált. Az alatt az idő alatt, amíg Juss lábadozott, az itt-ott talált, amúgy nem különösebben érdekes művek segítségével megtanultak írni és olvasni. A tudásvágyuk és az olthatatlan kíváncsiságuk miatt tökéletes tanítványok voltak egy hozzám hasonló, botcsinálta tanár számára. Az első felfedezőútjaik során, amelyekre Arc is elkísérte őket, igyekeztek újabb könyveket találni, de mindeddig nem jártak sikerrel.

Arc is nagyot nőtt. Még nem kifejlett példány, de már nem az a mókás medvebocs, aki macskakölyökként játszadozott Plaisance-szal. A súlyával, az erejével, a karmaival és az agyaraival egy igazi félelmetes gyilkológéppé vált. Olvastam valahol, hogy a jegesmedve a földkerekség legveszedelmesebb ragadozója, és ez elgondolkoztatott a fehér bundás társunk jövőjét illetően. Vajon az ösztönei nem fognak-e idővel a fölé a szinte gyermeki ragaszkodás fölé kerekedni, amely Plaisance-hoz és Jusshöz köti egyelőre. Nem bújik-e elő belőle a csak és kizárólag az ösztönei által vezérelt kegyetlen és folyamatosan friss húsra vágyakozó ragadozó? Be kell vallanom, mindig elfog a rettegés, amikor látom, ahogy az iszonyú állkapcsa Plaisance torka körül csattog. Az emberek régebben csak a barna medvék idomításával foglalkoztak, a jóval kiszámíthatatlanabb sarkvidéki társaikéval nem. El-eltűnik, hogy aztán néhány óra múlva vörös permettel borított bundával kerüljön elő. Mindig megnyugtat, ha az áldozatainak a vérét látom rajta, mert arra gondolok, hogy az elkövetkező néhány napban legalább még nem akarja majd felfalni egyikünket sem. Időnként úgy néz rám, olyan tompa, fenyegetőnek tűnő morgással, mintha attól félne, hogy megfosztom őt Plaisance és Juss szeretetétől, mintha olyan vetélytársként tekintene rám, akitől előbb-utóbb meg kell majd szabadulnia.

Megkértem Jusst, hogy ha verhetetlen fürkészként fegyverraktárra bukkan majd, szerezzen nekem is egy pisztolyt.

– Mire kell az neked?

– Nagyobb biztonságban érezném magam a környéken kószáló sok vérszomjas vadállat között – hazudtam neki (nem túl ügyesen).

Elgondolkozott egy pillanatra.

– Oké, prof, igazad van. Ideje lenne már felderítenünk ezt a cudar Jobbpartot, abba pedig csak jól felszerelkezve érdemes belevágni. Csak találunk fegyvert egy ekkora állomáson, mint ez.

Gyűlölöm, hogy profnak szólítanak, de eszembe sem jutott tiltakozni, mert úgy gondoltam, hogy miután elsajátítják az írás-olvasás alapjait, szép lassan úgyis leszoknak róla. Plaisance és Juss rövid időn belül elkezdtek fegyverek és a majdani felfedezőutakhoz szinte nélkülözhetetlen lámpák, elemek, gyertyák, öngyújtók, gyufák, kések és zsákok után kutatni. Mivel Arc valószínűleg elriasztotta a többi ragadozót, egyetlen támadás sem érte őket a felderítőutak során. Megvárták a hajnalt, hogy a lehető legjobban kihasználják a nappali világosságot, és a sötétség beállta előtt tértek vissza. Nem lepett meg különösebben, hogy milyen könnyen alkalmazkodtunk az éjszaka és a nappal váltakozásához, hiszen az emlékezetünk mélyrétegeiben valószínűleg megőrződtek a felszíni élet emlékei, és mindannyian – még Plaisance is, aki pedig nájt volt – rövid időn belül hozzászoktunk az alvás-ébrenlét ciklusához, amely szerint a távoli őseink mindig is éltek. Gyakran megfordultunk a teremben, amit az átlátszó mennyezete és a dús növényzet miatt én csak pálmaháznak hívtam, hogy megcsodáljuk a hatalmas levelek között beszivárgó nappali világosság csodáit és az elefántokat, akik időről időre felbukkantak, hogy táplálkozzanak. Mozdulatlanul, lenyűgözve bámultuk ezeknek a békés óriásoknak a hatalmas étvágyát, a belőlük áradó nyugodt erőt. Arc persze nem tartott velünk, mert ő, ahogy közeledtünk a pálmaházhoz, elvált tőlünk, hogy azokra az óriás patkányokra (vagy adott esetben nutriákra) vadásszon, amelyek benépesítették a Szajna partját, és időnként felmerészkedtek az állomás magasabban fekvő, tehát világosabb területeire is, ahol könnyebb volt táplálékhoz jutniuk.

Visszatérve ezekből a kirándulásokból, mindig alaposan szemügyre veszem a bőrömet, mert ha sötét duzzanatok jelennének meg rajta, az azt jelentené, hogy a sugárzás még ugyanolyan gyilkos, mint a katasztrófa bekövetkeztekor. Mivel láthatatlan és szaga sincs, és – kezdetben legalábbis – fájdalmat sem okoz, az ember hajlamos megfeledkezni arról a szörnyű veszélyről, amit a sugárzás jelent. Sok olyan elítéltet vizsgáltam meg, akinek a ketrecét a felszínről engedték vissza, és azt állapítottam meg, hogy a testük egy alaktalan, égett és semmire sem emlékeztető húskupac volt csupán. Ahányszor beléptünk a pálmaházba, közel kerültünk a felszínhez, és egyáltalán nem vagyok meggyőződve arról, hogy az üvegmennyezet képes kiszűrni a parányi és gyilkos részecskéket. Beszéltem a dologról Aube-bal, Juss-szel és Plaisance-szal is, de láttam rajtuk, hogy ünneprontónak tartanak, egy olyan mogorva alaknak, akinek csak az a célja, hogy elvegye a kedvüket a teremtés csodáiban való gyönyörködéstől.

– Lelombozóbb vagy, mint egy prédikáló pap – sóhajtott fel Aube, amikor szánalmas módon megpróbáltam óvatosságra inteni őket.

Mintha az arcomba köpött volna. Igyekeztem arra gondolni, hogy a hányatott élete során nem volt alkalma felkészülni a hosszú távú kapcsolatokra, de ez sem jelentett vigaszt.

– Juss, mikor leszünk igazán férj és feleség?

– Mit jelent az, hogy „igazán”?

– Hát, hogy azt csináljuk az ágyban, amit a férjek és a feleségek szoktak.

– Miért, mit szoktak csinálni?

– Szerelmeskednek.

– Te meg honnan tudod ezt?

– Aube magyarázta el.

– Nem igazán tudom, ő honnan veszi, hiszen életében nem volt még házas.

– Az lehet, de elég sok férfi megfordult az ágyában.

– Mint valami kurvának, vagy mi?

– Ő más szót használt. Azt mondta, hogy szerető… Azt is mondta, hogy egy jó szerető mindent meg tud szerezni attól a férfitól, aki az ágyában hever.

– És te ezt akarod, Plaisance? Megkapni tőlem mindent, amit csak akarsz?

– Én nem akarok semmi mást, csak azt, hogy igazi férj és feleség legyünk. Van már mellem, a lábam között is kinőtt a szőr, és megvolt az első vérzésem is, ami azt jelenti, hogy készen állok arra, hogy gyerekeim legyenek. Neked nincs kedved azt csinálni velem, Juss? Más nővel csináltad már?

– Egyszer, egy kis-kínai kurvával, de nem igazán tetszett… Olyan érzés volt, mintha nem csak a metrójegyeimre pályázna, hanem a bensőmből is ki akarna passzírozni, csikarni mindent. Érted?

– Velem másmilyen lenne…

– Miért? Fogalmad sincs az egészről…

– Aube azt mondta, hogy nem kell tudni semmit hozzá, csak hagyni kell, hogy a szerelem vezessen.

– Az igazat megvallva, Plaisance, egy kicsit félek.

– Félsz? Te?

– Ja. Nem akarom, hogy rosszul sikerüljön az első, nem akarom, hogy csalódj, nem biztos, hogy képes lennék…

– Soha nem csalódtam benned, Juss…

– Hát tudod, a férfiak mindig felvágnak, nagy a szájuk, dicsekszenek, ölre mennek egy igen vagy egy nem miatt, játsszák a keményet és a lazát, de amikor életükben először vannak nővel, persze kapásból az inukba száll a bátorságuk. Az összes srác a bandából, akivel beszéltem ilyesmiről, ugyanazt mondta: magabiztosnak kell lenned, haver, különben a csaj soha többet nem fog ágyba bújni veled, én pedig félek, hogy nem leszek magabiztos, érted?

– Nem érdekel, hogy magabiztos vagy-e. Azt sem igazán tudom, hogy mit akar jelenteni az egész, amúgy pedig, ha nem sikerül jól az első, majd addig csináljuk, amíg jó nem lesz. Van időnk, előttünk az egész élet. Aube azt mondta, hogy az első néhány alkalom nagyon fájdalmas volt, de utána rettentő sok örömben volt része, már azokkal a férfiakkal, akiket szeretett, mert a főpásztorral például gyűlölte csinálni. Én se lettem volna képes jól érezni magam azzal a rohadék vénemberrel, azzal a Fo Cával, de benned bízom, és tudom, hogy sohasem akarnál fájdalmat okozni nekem.

– Szóval, azt gondolod, hogy itt az idő?

– Mindenképpen, Juss. Amúgy meg, tudod…

– Mit tudok?

– Amikor ápoltalak, sokat nézegettelek, meg is érintettelek persze, és… és olyan szép, olyan kedves voltál.

– Még a…

– A micsodádra gondolsz? Hát, nem igazán volt más választásom. Elsőre kicsit megijedtem tőle, főleg olyankor, amikor hatalmas lett és kőkemény, mert véletlenül hozzáértem, de aztán hozzászoktam, mintha összebarátkoztunk volna…

– Jól van, Plaisance, akkor ma te és én férj és feleség leszünk. Majd megkérjük Aube-ot és Roy-t, ők majd megszervezik a menyegzőt, hogy még emlékezetesebb legyen.

– Annyira örülök magunk miatt, Juss, de a többieknek azért nem lesz könnyű… Aube azt mondta, hogy képtelen már elviselni Roy-t.

– És azt tudja, hogy miért?

– Hamar beleun a férfiakba, még azokba is, akikről azt hiszi, hogy nagyon szereti őket. Lehet, hogy a szaguktól kezd el undorodni.

– És ha velünk is ez történik majd?

– Olyan nincs, Juss. Én tudom, hogy te vagy az én emberem.

– Honnan tudhatnád? Nem is ismersz másokat.

– Nem is kell. Ez be van vésve ide is, oda is… Mindörökre.

– Lehet, hogy Aube is jobb szívvel fog Roy-ra gondolni, ha látja, hogy mi összeházasodunk.

– Nem hiszem… Nagyon kusza az élete és gyakran totális sötétség kavarog a fejében.

– Azért kérjük meg őket, hogy szervezzék meg a szertartást.

– Nem felejtettél el valamit?

– Ugyan mit?

– Hát megcsókolni a jövendőbelidet, te idétlen!

1.
JUSSIEU

A kis csapat szótlanul vonult a Sorbonne-t és a Jussieu-t összekötő alagútban, ahol Urm és két varenne-i katona zseblámpája világította meg előttük az utat. A Sorbonne-on való átkelés előtt a Montparnasse-on csatlakozó emberek közül hárman is megszöktek, mivel valószínűleg attól tartottak, hogy hasonló sorsra jutnak, mint a Germain-des-Prés lakói által halálra kínzott négy felderítő. A tetőtől talpig megnyúzott és kampókra akasztott testek látványa jeges borzalommal töltötte el a menet tagjait, és az az ellenséges tekintet, amellyel az Odéon lakóinak a többsége figyelte a lányát, Ionale-t, csak még inkább megerősítette Maldorát abban, hogy mindenáron folytatnia kell az utat: ha a Szövetség terve nem ölt konkrét formát rövid időn belül, Parnnak, a Felemelkedés főpásztorának, illetve a szövetségeseinek sikerülni fog felszítani a metrólakók indulatait, és a jósok, a vibek, a vakondokok és a nájtok ellen fordítani őket, és akkor nem lesz az az ember, aki a mutánsok védelmére kelne. Csak és kizárólag egy törvényes, az összes állomáscsoport és állomás által elfogadott, és egy ütőképes sereget maga mögött tudó központi hatalom lehet képes megakadályozni a vérontást.

Ionale az elnöknő mellett lépkedett, egyáltalán nem tűnt kimerültnek és nem is panaszkodott. Ösztönösen tudta, hogy ő és a hozzá hasonlók csak úgy kerülhetik el a többiek megvetését és haragját, ha észrevétlenek maradnak, ha nem hívják fel magukra a figyelmet. Mivel pontosan tudta, hogy a kislánynak mekkora hősiességre van szüksége minden áldott pillanatban ahhoz, hogy túlélhessen a számára egyre ellenségesebb világban, Maldora hirtelen meggyorsította a lépteit, a kis jós elé került, majd visszafordult, letérdelt hozzá, és szorosan magához ölelte. Ionale már nem dermedt meg az efféle szeretetmegnyilvánulásoktól; bebújtatta a kezét az anyja ruhája alá, és a vállára hajtotta a fejét. Egészen addig így maradtak, szorosan összesimulva, amíg Mitch kapitány idegesen rájuk nem szólt.

– Úrnőm, megjegyezném, hogy egy alagút kellős közepén vagyunk éppen, tehát egy olyan helyen, ahol bármikor rajtunk üthetnek.

Maldora, akit teljesen elringatott a lánya légzése és melege, nem válaszolt. Szerette volna megnyugtatni a gyermeket, és mégis ő, a felnőtt nő lelt megkönnyebbülésre és vigaszra a kislánynál. Ha megölelte Ionale-t, az összes bizonytalanság, kétség eltűnt belőle, ismét elszántnak érezte magát, és elszállt belőle minden félelem. Onve és Iche, Otre kémei, közrefogták az elnöknőt és a jóst, és a fegyverükkel a vállukon készen álltak arra, hogy a legapróbb gyanús mozgásra tüzet nyissanak.

– Indulnunk kell, úrnőm! – szólt rájuk ismét Mitch. – Ha már biztonságban leszünk a Jussieu-n, nyugodtan szabadjára engedhetik majd az érzéseiket.

Maldora szomorúan engedte el a jóst, felegyenesedett és a kapitányhoz fordult.

– Biztonságban? – kérdezte élesen. – Egy olyan állomáson, amit gyakorlatilag gyarmatosítottak a mandarinok?

– Véleményem szerint a mandarinok nem fognak ránk támadni a Gobelins vagy az Italie előtt.

– Miért gondolja így?

– Óvatosak. Nyugodtan kivárják, amíg az ő felségterületükre érünk, de az elképzelhető, hogy felbujtották a Jussieu, a Monge és a Censier-Daubenton lakosságát, hogy támadjanak ránk. Például ebben az alagútban.

A Ionale-ból áradó forróság után Maldora testét dermesztően fagyos érzés járta át, az a fajta kegyetlen hideg, amit a jóson kívül senki sem volt képes kiűzni belőle, még Urm és az ő hevesen lángoló szerelme sem, az a fajta nehezen szavakba önthető, csontig hatoló hideg, amit azóta ismert, amióta nekivágott a Balpart útvesztőjének, amióta farkasszemet nézett annak árnyaival, veszélyeivel, harcaival, összes kegyetlenségével, igazságtalanságával, gyötrelmével és pusztulásával.

– Az égadta világon semmi sem utal arra, hogy a mandarinok ellenségesek lennének velünk – szólalt meg elszoruló torokkal.

– Csak nem gondolja, hogy önként és dalolva le fognak mondani a hatalmukról?

– Ha úgy gondolnám, hogy az erőszakon kívül nincs más eszköz, soha nem vágtam volna bele ebbe a vállalkozásba, kapitány.

– Az ön vállalkozása, ahogy nevezte, már eddig is több tucat férfi és nő halálát követelte, és még csak az elején járunk. Valószínűleg jobban tennénk, ha visszafordulnánk és újabb katonákat állítanánk csatasorba, mielőtt szembeszállunk a mandarinokkal és a seregeikkel.

– Arra nincs idő! Parn és a hívei nem fognak várni a mutánsok kiirtásával.

– Néhány szö… mutáns legyilkolása miatt miért ne… – kezdett bele Mitch, de hirtelen elakadt, ahogy a tekintete találkozott Ionale nehezen megfejthető pillantásával.

Maldora kis híján felpofozta.

– A meggyilkolásuk egyet jelentene a maradék emberségünk elpusztításával.

– Eggyel több oka arra, hogy ne kínáljuk magunkat tálcán a kis-kínai milíciáknak, úrnőm.

– Nem áll szándékom ilyet tenni.

– És minden eszköz a rendelkezésére is áll ehhez?

Az elnöknő egy ellentmondást nem tűrő kézmozdulattal véget vetett a beszélgetésnek, Mitch pedig, aki meg sem próbálta véka alá rejteni az ingerültségét, utasítást adott, és folytatták az utat a Jussieu felé.

Bár az állomás elég tágas volt a négy peronjával, és a lakók által kivájt további járatokkal, csak erősen ideiglenesnek tűnő, fából és szövetből vagy összefércelt patkánybőrökből felhúzott hajlékok sorakoztak benne. A vágányjáratokban nyomorúságos, rongyokba öltözött vagy anyaszült meztelen családok éltek egymás hegyén-hátán. Maldorának olyan érzése volt, mintha még élő férfiakkal, nőkkel és gyerekekkel telezsúfolt, hatalmas tömegsírok mellett vezetett volna az útja. Olyan fertelmes szag szivárgott a vágányok közül, amihez képest a többi állomás bűze szinte említést sem érdemelt. A rengeteg gyertya viszont olyan fényárba borította a Jussieu-t, ami éles ellentétben állt az állomás szemmel látható nyomorúságával és rendezetlenségével. A más állomásokon használt gyertyákkal ellentétben az itteniekből olyan koromfekete, kaparós füst szállt fel, amelyet a gyenge huzat képtelen volt eloszlatni.

A nem túl népes csapat felbukkanására a peronokon és a vágányjáratokban lévő emberek pánikszerű menekülésbe kezdtek, amit a patkánybőr egyenruhájukról, kezdetleges lándzsáikról és vékonyka szalagokkal díszített süvegükről felismerhető milicisták meg sem próbáltak feltartóztatni. Az egyikőjük, egy valóságos óriás, aki nyilván a parancsnokuk volt, egy rozsdás pisztolyt húzott elő az övéből, és a vállával utat törve magának a rémült tömegben harcias léptekkel elindult Urm és a két felderítő felé. A varenne-i ifjú egy széles karmozdulattal megálljt parancsolt a bő tízméternyivel mögötte haladó csoportnak, és a mutatóujját előreszegezett fegyverének a ravaszán tartva lépett néhányat a milicista felé.

– Kik vagytok és mit akartok a Jussieu-n?

Az óriás mennydörgő hangja túlharsogta a peronon zsúfolódó emberek morajlását.

– Bac elnökét, Maldorát kísérjük – válaszolta Urm.

– Ja, azt az eszelőst, aki át akarja venni a hatalmat az egész Balpart felett – vetette oda az óriás.

A sértés, annak ellenére, hogy nem neki címezték, arculcsapásként érte a varenne-i ifjút.

– Vigyázza a szádra, különben a Jobbpartra mondom…

– Különben mi lesz? Mi a mandarinok védelme alatt állunk, te korcs. Akár csak egy hajaszála is görbül valamelyikünknek, a lógósok folyosóján végzed egy kampón. A mandarinok mindenki másnál jobban értenek ahhoz, hogy elnyújtsák az elítéltek szenvedéseit.

– Miért akarnának a mandarinok megvédeni egy olyan ótvaros állomást, mint a Jussieu?

Ezúttal az óriás durva arca torzult el. Urm arra számított, hogy rá fogja szegezni az öreg pisztolyát, de a katona csak egy gyilkos pillantást vetett rá, majd komolykodó hangon kijelentette:

– Annak, aki bölcsen tartja a száját, arany hímzés kerül a valagára, a felvágott nyelvű ostobát viszont a tökeinél fogva lógatják fel.

– Nem akarunk mást, csak békében átkelni az állomáson, és eljutni Kis-Kínába – folytatta Urm lehiggadva. – A Xavier, a Duroc, a Montparnasse és a Germain-des-Prés is megpróbált feltartóztatni minket, de egyiknek sem sikerült.

Érezte, hogy mozgás támad a háta mögött, úgyhogy odapillantott. Maldora közeledett Ionale és Mitch kíséretében.

– Mi történik, Urm?

– Ez a fickó eszelősnek nevezett téged, úrnőm, és szörnyű megtorlással fenyegetett meg, ha rátámadunk a Jussieu lakóira.

Maldora az óriás szemébe nézett.

– Akkor halljuk, miért tart eszelősnek!

A katona képtelen volt állni az elnöknő tekintetét, lesütötte a szemét.

– Őrültnek kell lenni ahhoz, hogy valaki azt higgye, képes elkormányozni az egész Balpartot – mormogta.

– Mi a neve?

– Agran.

Maldora a peron kijáratai felé tolongó rémült tömegre mutatott.

– Nos, Agran, akkora őrültség lenne jobb életet biztosítani a Jussieu lakóinak? Olyan életet, amelynek az alapja nem félelem, a nyomorúság, az egyenlőtlenség és a mocsok, hanem az egyetértés, a területek és az erőforrások igazságos felosztása, a gyengébbek védelme?

Az óriás elgondolkozott néhány pillanatra.

– Így elég jól hangzik – bólintott végül –, csakhogy a mandarinok kezében van az egész környék, és azok aztán soha nem lennének hajlandók lemondani a hatalmukról. A maga szép szavai csak újabb vérontásokhoz fognak vezetni. Az Odéon és Kis-Kína már többször összecsapott, hogy melyikük csatoljon minket magához. Tucatjával hullottak az emberek, mire Kis-Kína győzedelmeskedett végül.

– Az Odéoni Tanács azt ígérte, hogy a négy szavazatával támogatni fogja majd a Szövetség létrehozását…

Az Odéon vezetőivel folytatott tárgyalások keserű szájízt hagytak Maldorában. A tanács négy tagjának a mosolya és a beszéde túlságosan is szívélyesnek, udvariaskodónak tűnt ahhoz, hogy higgyen az őszinteségükben, a tisztességükben és a hűségükben. Mennyit lehet adni annak a drága kelmékbe öltözött két férfinak és két nőnek a szavára, akik azt állították, hogy támogatják Bac elnöknőjének a „csodálatos” tervét, de közben a kisujjukat sem mozdították annak érdekében, hogy javítsanak az általuk vezetett emberek életkörülményein? Aligha haboznának felborítani bármiféle szövetséget annak érdekében, hogy megőrizhessék a kiváltságaikat. Nagyon ritka volt az olyan tanácsos, mint a montparnasse-i Otre, aki még a Felemelkedés Egyházával is harcba szállt, hogy a Balpart ne kerüljön Parn főpásztor kegyetlen igájába.

– Legyen szó akár nagyobb, akár kisebb állomásról, a mandarinok nem sokat törődnek a különböző tanácsokkal – vetette ellen Agran. – Csak az erőt ismerik.

– Úgy hallottam, hogy a csapataik nagyon jól szervezettek. Remek alapját képezhetnék a Szövetség haderejének.

– A smasszok? Azok… – az óriás lopva körülnézett, mintha attól tartana, hogy bárki meghallhatná, majd szinte suttogva – …azok a vérengző vadállatok? Ahányszor itt jártak, csak halált és pusztulást hoztak magukkal.

– Maguk meg hagyták? – kérdezte Urm.

– Azok a bátrak, akik harcba szálltak velük, és szerencsétlenségükre életben maradtak, nagyon sokat szenvedtek a haláluk előtt.

– A jelek szerint te nem tartoztál közéjük – jegyezte meg gúnyosan a varenne-i ifjú.

Agran összeszorította a száját, a homloka ráncba szaladt, és hatalmasat sóhajtott.

– Az egyszerűség kedvéért maradjunk annyiban, hogy a történtek idején nem állt módomban részt venni a harcban.

– Ez azt jelenti, hogy nem sikerült időben előmerészkedni a rejtekhelyedről?

– Élet és halál között lebegtem a szorbonella miatt. Aztán felépültem.

Urm bólintott, és gúnyos mosolyra húzta a száját.

– Jussieu tanácsa pedig jutalomból kinevezett a milícia parancsnokává.

– Tedd le a fegyvert, te fiókskorpió, én is leteszem, és meglátjuk, mi lesz, ha tovább sértegetsz…

– Elég volt! – lépett közbe Maldora.

A két férfi még némán méregette egymást néhány pillanatig, majd Urm csúfondáros mosollyal az arcán meghajolt.

– Hol vannak a tanácsosaik? – kérdezte az elnöknő.

Agran sarkon fordult, és a peron túlsó végében lévő kijárat felé indult.

– Kövessenek!

A tanácsosok tanácsosnők voltak: két idős asszony, akiknek a hajlott háta és ősz haja éles ellentétben állt a tekintetük és a szellemük élénkségével. Túl régen álltak már a Jussieu élén, és nem találtak olyan embereket, akik a helyükbe léphettek volna, akikre rábízhatták volna a tisztségükkel járó súlyos terheket. Lemondtak a magánéletükről, hogy szívvel-lélekkel szolgálhassák az állomást.

– Nem azt mondom, hogy nem voltak szeretőink, mert nem lenne igaz, sőt elég gyakran azok is közösek voltak – mondta mosolyogva Sie, aki a fiatalabb volt kettejük közül –, de férjre és gyerekre nem jutott időnk.

– Akárhogy is, már így is túl sok a gyerek a Jussieu-n – jegyezte meg Duve a borzas haját rendezgetve.

Sie körbemutatott a közvetlenül a sziklába és a földbe vájt háromszobás lakásban, amelyet rengeteg gyertya és egy olajlámpa borított fényárba.

– Ez az egyetlen kiváltságunk, legalább nyugodtan alhatunk, úgy, hogy nem zavarnak túlságosan a zajok. Rengeteg a gond, a baj, a vitás kérdés, egyetlenegyet sem tudnánk megoldani, ha nem lennénk kipihentek.

– Milyen ügyekről van szó általában? – kérdezte Maldora.

– A leggyakrabban az élelmezésről és az élettérről. A családok minden ürügyet megragadnak, hogy plusz élelmiszer-fejadagot követeljenek maguknak: újabb várandós, újabb gyerek van a családban, a kamaszok többet akarnak, serkenni kezdett a szőrzetük, megjött az első havivérzésük, és a többi, és a többi… ha pedig valahol meghal egy családtag, a többiek egyből jelentik, hogy megkapják azt a pluszterületet, amire nekik állítólag égető szükségük van…

– És akkor még nem említettük azt a problémát, amit a szemét, a hulladék jelent – toldotta meg Duve. – Akadnak emberek, akik átmennek a szomszédjukhoz, hogy ott intézzék a szükségüket, azok meg persze ugyanígy tesznek. Az igazat megvallva, az emésztőink csurig vannak, arra viszont egyetlen jussieu-i lakos sem hajlandó, hogy kiássa a gödröket, amikre hatalmas szükség lenne, nekünk pedig sajnos nincs elég katonánk, hogy kötelezhessük őket.

– A mandarinok nem szólnak bele a dolgukba?

A két nő vállára mintha hatalmas súly ereszkedett volna hirtelen. Annyira egyszerre és azonos módon reagáltak, mint két marionettfigura, amelyet ugyanazokkal a zsinórokkal mozgatnak.

– A sorsunknak semmi jelentősége a mandarinok szemében, nekik csak az a fontos, hogy ütközőzónaként szolgáljunk köztük és az egyik irányból az Odéon és az Italie, a másikból pedig a Montparnasse között. Ezért cserébe biztosítják az élelmezésünket, szóval megkapjuk a maradékukat, de ha a Montparnasse-i Tanács vagy Parn főpásztor csapatai felbukkannának a Jussieu-n, a smasszok pillanatok alatt itt teremnének, mintha olyan titkos járatokon közlekednének, amiket csak ők ismernek.

– Gondolják, hogy a mi érkezésünkre is lépni fognak?

A két tanácsosnő összenézett, majd Sie válaszolt:

– Valamivel messzebb, a Jussieu és a Gobelins között majd kiderül, de ne legyenek illúzióik, már tudnak az érkezésükről.

– Tényleg annyira kegyetlenek, amilyen a hírük?

Duve közelebb hajolt Maldorához, és bizalmasan odasúgta neki:

– Jobban jár az ember, ha egy fehér skorpió marja halálra, mint ha az ő karmaik közé kerül. Még most is hallom azoknak a szörnyű sikoltozását, akik megpróbáltak ellenszegülni nekik.

Maldora megborzongott, és a lábánál pihenő, vastag párnán üldögélő Ionale fejére tette a kezét. Agran, Urm, Mitch, Onve, Iche és a többiek odakint várakoztak, mivel a két idős asszony ragaszkodott ahhoz, hogy hatszemközt tárgyaljanak az elnöknővel.

– Ő a lánya, hölgyem?

A Sie ajkán folyamatosan derengő mosoly hirtelen furcsa grimaszba torzult.

– Ezerszer inkább maradjak gyerek nélkül, mint hogy a világra hozzak egy…

– Egy szörnyeteget? – vágott a szavába Maldora.

– …ilyen szörnyet – folytatta Sie. – Mi, itt a Jussieu-n a születésük után elpusztítjuk őket, hogy megmeneküljenek az élethosszig tartó szenvedéstől.

– Ezek szerint egyetért Parnnal, a Feltámadás főpásztorával? Ő beszél arról, hogy kiirtja a Balpart összes mutánsát.

– A papjai rendszeresen járnak ide prédikálni, és sok polgárunk csatlakozott a vallásukhoz.

– De önök nem?

– Nem… nem igazán.

Maldora hirtelen rádöbbent, hogy a beszélgetőtársai valójában Parn szövetségesei, nem pedig azok a szívélyes házigazdák, akiknek mutatni igyekeztek magukat. Mivel a Jussieu félhivatalosan Kis-Kína védelme alá tartozott, a főpásztor prédaként tekintett rá, egy olyan állomásként, amelyet szép csendben igyekezett olyan előretolt hadállássá változtatni, ahonnan majd elsöprő erejű támadást indíthat a hatalmas állomáscsoport ellen.

Az elnöknő felállt, és kisimította a ruháját.

– A megbeszélésnek vége, hölgyeim. Köszönöm, hogy fogadtak, hogy meghallgattak, és köszönöm, hogy átvonulhatunk az állomáson.

Ionale is talpra szökkent, és megrángatta az anyja ruháját.

– Felesleges mondanod, kislányom: magamtól is rájöttem, hogy a hölgyek nem a legjobb szívvel viseltetnek irántunk. Mindenkinek sokkal jobb, ha azonnal távozunk.

– Csak ne olyan gyorsan, drágám!

Duve hátralökte a székét, és egy széles pengéjű, valamiféle sötét színű anyagba (minden bizonnyal skorpióméregbe) mártott tőrt a feje fölé emelve elállta a vendégek útját. Odakintről először kiáltozás, majd fegyverropogás és az első sebesültek kétségbeesett sikoltozása szűrődött be.

Maldora erősen fogta Ionale remegő kezét, és az ajtó felé hátrált. Az a dermesztő hideg, amit általában a szíve tájékán érzett, hirtelen az egész testét átjárta: a méreg, a halál fagyos érintését érezte magán.

2.
AZ INDULÁS

– Ez nem lehet a Keleti-tenger, Roy?

Juss az omladozó mennyezet alatt remegő víztükörre mutatott, amelynek nem látszott a túlsó partja a lámpák fényében.

– Olyan, mintha nem lenne vége – kiáltott fel Plaisance, akit lenyűgözött a fodrozódó víz tükrén meg-megcsillanó fény játéka.

Roy alaposan szemügyre vette a foltos, alig olvasható metrótérképet, amit a két egykori kufár talált a romba dőlt Gare-de-Lyon egyik zugában. Kéttucatnyi penészes, de értékes könyvet, első ránézésre sértetlen zseblámpákat, elemeket, gyárilag becsomagolt öngyújtókat és rozsdamentes pengéjű késeket is előkotortak a törmelék alól. Mivel azonban puskákat, pisztolyokat nem sikerült szerezniük, kénytelenek voltak változó hosszúságú függönytartó rudakra rögzített késekből alkalmi dárdákat fabrikálni maguknak, amikkel nem sok esélyük lett volna kivédeni a könyvekben tigrisként emlegetett óriásmacskák, egy csapat kifejlett oroszlán vagy jegesmedve támadását. A pisztolya nélkül valószínűleg Jussnek sem sikerült volna végeznie Arc szüleivel, és az is csak a körülmények szerencsés összejátszásának volt köszönhető, hogy a maga által összeeszkábált dárdával legyőzte a tigrist, aki akkor támadt rájuk, amikor először indultak el Plaisance-szal a Gare-de-Lyon felderítésére. Azt, hogy mégis nekivágjanak a Jobbpart felfedezésének, elsősorban Aube sürgette, aki – bár már legalább két hete nem aludt egy szobában Roy-val – képtelen volt tovább viselni a tétlenséget és a bezártságot. Plaisance szerint ez is azt bizonyította, hogy nem a szerelmére, hanem saját magára haragudott, úgyhogy Roy-nak csak türelmesnek kell lennie, mert Aube előbb-utóbb vissza fog térni hozzá.

– Lehet, hogy sohasem fogunk fegyvert találni ezen a környéken – érvelt Aube. – Majd elboldogulunk a dárdákkal és a késekkel, aztán egy kis szerencsével máshol akár még komolyabb fegyverekre is akadhatunk. Csak nem tarthat vissza a félelem attól, hogy felderítsük a Jobbpartot, vagy hogy megkeressük az Idő Urát?

A korábban fürkészként ténykedő Jusst és Plaisance-t, aki sohasem mondott nemet, ha az ismeretlennel kellett szembenézni, könnyen sikerült meggyőznie, a kevésbé vakmerő Roy azonban makacsul ellenállt, mert már nem érezte azt, hogy ékes szavakkal vagy hősies cselekedetekkel imponálhatna neki.

– Én azt gondolom, hogy jobb lenne alaposan körülnézni a Gare-de-Lyonon, és addig kutakodni, amíg nem találunk fegyvert. Itt biztonságban vagyunk, és nem szenvedünk hiányt táplálékban sem…

– Naponta kétszer-háromszor nutria? Neked ez a táplálkozás?

– Hát jobb, mint a patkány…

Aube ajka gonosz mosolyra húzódott, ami azt jelezte, hogy egy újabb gyilkos döfésre készül.

– De nem is olyan, mint a here. Én megkóstoltam annak a hatalmas hímnek a golyóit, amit Arc ejtett el a múltkor.

– Azt meg lehet enni? – döbbent meg Plaisance.

– Nem is olyan rossz, de meg kellett volna hagynom neked, Roy, akkor talán te is tökösebb lennél.

Folyamatosan támadta, megalázta Roy-t, addig-addig, hogy az végül a jobb meggyőződése ellenére is beadta a derekát. Ki-ki eltett magának zseblámpákat, öngyújtókat, késeket és fejenként két könyvet a bútorhuzatból vágott és vékonyabb szövetcsíkokkal egymáshoz fűzött darabokból összerótt táskáikba, majd rendbe tették a ruházatukat, a cipőiket és a dárdáikat, tanulmányozták a térképet, kijelölték az útvonalat, és nekivágtak. Úgy tervezték, hogy az 1-es vonalon haladva eljutnak a Nationra, majd onnan a 2-es vonalat követve mennek tovább a Gare-de-l’Est irányába.

– Biztos, hogy van valamiféle összeköttetés a Gare-de-l’Est és a Keleti-tenger között – vélte Roy.

– De nem biztos, hogy járhatók az alagutak – vetette fel Aube.

– Csak úgy deríthetjük kik, ha odamegyünk és a saját szemünkkel győződünk meg róla – jelentette ki Juss.

– Arc vajon velünk tart? – nyugtalankodott Plaisance.

– Nem kényszeríthetjük. Már nem kölyök, már egyedül is képes megvédeni magát.

– Nem akarok elválni tőle. Mégiscsak hozzánk tartozik, a családunk része.

Juss a feleségéhez lépett, és a vállára tette a kezét.

– Ő egy vadállat, Plaisance, nem fog egész életében velünk maradni. Most már mi ketten vagyunk a család.

Néhány nappal korábban lettek férj-feleség, miután a két tanú, az egyszerre meghatott és kissé irigykedő Aube és Roy jelenlétében hűséget fogadtak egymásnak, majd a szokásos lakoma után – sült nutria és Szajna-víz került az asztalra – visszavonultak a nászi szobának kinevezett helyükre, és hirtelen elbátortalanodva levetkőztek, és bekucorodtak a hitvesi ágyba. Plaisance elmondása szerint inkább jól sikerült az első alkalom: az elején kicsit félt még, de aztán Juss olyan gyengéden (és persze egy kissé félszegen) simogatta, hogy végül sikerült feloldódnia, és már éppen kellemes érzések kezdtek zsibongani benne, amikor sajnálatos módon felbukkant Arc, hogy az orrával helyet csinálva magának befurakodjon közéjük, és véget vessen a nászéjszakának.

– Féltékeny – sóhajtotta Juss.

– Gondolod?

– Úgy néz rád, mint a nőstényére.

– Én úgy éreztem, hogy inkább, mint az anyjára.

– Akárhogy is van, el kell rendezni ezt a dolgot, mert még a végén majd megpróbál kicsinálni. Ráadásul rohadt büdös…

– Ne túlozz, Juss, hagyj neki egy kis időt, hogy megszokja.

– Persze, de ha állandóan megakadályozza, hogy…

– Ellőttünk áll az egész élet, olyan jól érzem magam a karodban…

Roy összehajtotta a térképet, és a kabátja belső zsebébe süllyesztette.

– Hiányos – dünnyögte, és érződött a hangjából, hogy egy kissé elbizonytalanodott. – Ráadásul a hálózat bizonyos részei víz alá kerültek vagy beomlottak…

Hirtelen elhallgatott, mert a medve morogni kezdett. Ha két lábra állt, már egy jó fejjel magasabb volt az amúgy igencsak nagydarab Roy-nál. Juss szívverése és légzése felgyorsult. Ugyanazt a félelmet, tehetetlenséget érezte, ami akkor fogta el, amikor Arc szülei kibukkantak a Szajnából. Attól tartott, hogy a dárdája kevésnek fog bizonyulni az utódjuk ellen, ha annak egyszer kedve támadna rávetni magát. Hiába mondogatta Plaisance, hogy Arc továbbra is családtagként tekint rájuk, a reakciói már nem olyanok voltak, mint azé a játékos kölyöké, akit magukhoz vettek, hanem egy olyan erőtől duzzadó fiatal hímé, akin kiütközik az igazi természete. Arc a fejét ingatta és a mellső mancsaival a levegőt csapkodta. Nehéz lett volna megmondani, hogy kire, mire figyel. Nem ez volt a megfelelő pillanat arra, hogy a zseblámpával az arcába világítson, és ezzel még inkább felbőszítse.

Kissé távolabb Roy a rémülettől elkerekedett szemmel, a tekintetét egy pillanatra sem véve le az állatról gépiesen hátrálni kezdett, majd megbotlott és teljes hosszában elvágódott. Arc elbődült, visszaereszkedett négy lábra, és mintha támadni készülne, a földet szántotta a hatalmas karmaival. Juss maga elé szegezte a dárdáját.

– Arc! – kiáltotta Plaisance.

– Maradj ott, ahol vagy, Plaisance! – rivallt rá Juss hátra sem nézve, de a lány odarohant a medvéhez, és letérdelt előtte.

– Mi jött rád? – kérdezte a zokogástól elfúló hangon. – Meg sem ismered a családodat?

Arc többször is a levegőbe bökte az orrát, és kifürkészhetetlen tekintetét a lányra függesztette, majd egy olyan, az előbbinél valamivel gyengébb bömbölés szakad fel belőle, amely végül panaszos nyöszörgésbe váltott. Odaérintette a homlokát Plaisance kinyújtott tenyeréhez, az pedig hosszan simogatta a két füle közötti részt, majd átölelte a nyakát.

– Ugye sohasem bántanál senkit? – suttogta neki. – Hiába lettél nagy és erős, mindig az én kis bocsom maradsz.

Arc dorombolásra emlékeztető morgással lehevert Plaisance lábához. Roy feltápászkodott.

– Az az érzésem, hogy rám pályázik – dünnyögte a ruháját igazgatva.

Juss is megnyugodott, és leengedte a dárdáját.

– Vagy rám – szusszantotta. – Vetélytársnak tart.

– Akár ember, akár állat, ti hímek mind egyformák vagytok – jegyezte meg Aube rosszmájúan.

Roy egy közönyös vállrándítással vette tudomásul a megjegyzést, és inkább folytatta a beszélgetést Juss-szel.

– Most már érted, hogy miért akartam mindenképp fegyvert szerezni az indulás előtt? Mondjon bárki bármit, lőfegyver nélkül esélyünk sincs a vadállatokkal szemben.

– Észnél kell lennünk, ha ép bőrrel akarjuk megúszni.

– Arc előbb-utóbb kezelhetetlenné fog válni.

– Fogalmunk sincs az egészről. Plaisance képes lenyugtatni.

– Nem lesz mindig ott, hogy féken tartsa.

– Majd akkor meglátjuk, prof. Most nem tudok többet mondani.

Roy egyszerre lemondóan és zavartan bólintott. Amúgy is nyugtalanították a Metró 2033-ban szabadon kószáló vadállatok, az pedig kifejezetten aggasztotta, hogy úgy indulnak el a Jobbpart felfedezésére, hogy Arc személyében egy olyan jegesmedve is velük tart, aki nem csupán a legrettegettebb fajhoz tartozik, de ráadásul még őt sem igazán kedveli.

– Mi lenne, ha Roy prof nekiállna másik útvonalat keresni a rinyálás helyett – sóhajtott Aube.

– A térkép nem kizárólag az enyém – vágott vissza szokatlan élességgel az érintett. – Most már tudtok olvasni, nyugodtan megnézhetitek magatok is, ha kedvetek szottyan. Én azt javaslom, hogy forduljunk vissza a Gare-de-Lyonra, és induljunk el az ellenkező irányba, hátha a járható vonalak elvezetnek a Gare-de-l’Estre.

– Láttam a térképet, amikor még csak terveztük az indulást, emlékszem is rá, és azt hiszem, igazad van – támogatta Juss. – Mivel nem tudunk a legrövidebb úton menni, kerülnünk kell, hacsak másnak nincs jobb ötlete…

Ismét átkeltek a Gare-de-Lyonon. Időnként, amikor felharsant egy-egy vadállatnak az alagútban még hangosabbnak, még félelmetesebbnek tűnő üvöltése, megálltak, lekapcsolták a lámpáikat, és várták, hogy a zaj visszhangosan ide-oda verődve a falak között lassan elenyésszen a sötétben. Felmentek egy lépcsőn, és egy olyan tágas terembe értek, ahonnan több folyosó indult. A bűz és a szanaszét heverő ürülék arra utalt, hogy gyakran megfordulnak arrafelé vadállatok. A felszín közelsége miatt a korábbi vaksötétség kevésbé volt nyomasztó, feloldódott valamelyest, mivel a mennyezet résein át itt-ott beszivárgott már valamennyi gyenge és elszórt nappali világosság.

Roy tanácsát követve egy újabb lépcsővel folytatták.

– Az 1-es vonallal kezdjük a Défense irányába, aztán a Reuilly-Diderot-nál a Bastille-ig a 8-as vonalon haladunk, és onnan már csak le kell térnünk az 5-ös vonalra, és azon aztán eljuthatunk Gare-de-l’Est-re.

– Az elején még könnyűnek tűnik veled – gúnyolódott Aube –, csak később jönnek a gondok…

Több folyosón is végigmentek, újabb lépcsőkön kapaszkodtak fel, miközben igyekeztek rábukkanni az 1-essel jelölt apró, sárga négyzetekre vagy a Défense feliratú táblákra. Ha felharsant egy-egy vadállat bömbölése, Arc mindannyiszor fenyegető morgással válaszolt, mintha figyelmeztetni akarná a közelben kószáló fenevadakat, hogy ő is a csapathoz tartozik.

– Ott! – mutatta Plaisance az ütött-kopott és poros táblát, amin ott volt a vonal száma és néhány állomás neve is, köztük utolsóként a Défense-é.

– Még jó, hogy itt vagy! Én soha az életben nem vettem volna észre – kiáltott fel Juss, és a horpadt fémtáblára irányította a lámpáját. – Ez a jó irány, a következő állomás a R…euilly, ahol vonalat kell váltanunk. Jól mondom, prof?

Roy dünnyögve bólintott. Elindultak a peronokra vezető, lassú kanyart leíró folyosón. Harminc lépést tehettek meg, amikor Plaisance idegesen megtorpant, mert rájött, hogy Arc eltűnt. Körülnézett, várt néhány pillanatot, mert abban reménykedett, hogy a medve kibukkan a kanyarból, és néhány szökkenéssel utoléri a társaságot, de nem hallotta sem Arc karmainak az ismerős kopogását, sem a hangos szuszogását.

– Arc!

– Mi történt, Plaisance? – kérdezte Juss.

– Nem látom sehol.

– Á, tudod, milyen? Nyilván kiszimatolt valami zsákmányt. Majd követi a nyomunkat.

Jussnek nyilván igaza volt, Arcot mintha időnként elfogta volna a vágy, hogy magányos vadászatra induljon, vagy csak egyedül szeretett volna maradni egy időre, elég gyakran eltűnt, de ez most nem nyugtatta meg Plaisance-t. Az aggodalom olyan görcsbe rántotta a gyomrát, hogy levegőt is alig kapott, és valósággal lebénult. A többiek után nézett, akik akkor már legalább húsz lépéssel előtte jártak. Bár a folyosó mennyezetén és boltozatán kívül nem látott semmit, olyan érzése volt, mintha valamiféle veszély leselkedne rájuk, egy olyan fenyegetés, amit Arc a benne működő kifinomult túlélési ösztönével megérzett, és minden további nélkül azonnal le is lépett. Márpedig ha egy hozzá hasonló vadállat a harc helyett a visszavonulást választja, az csak azt jelentheti, hogy valóban iszonyatos veszély leselkedik rájuk. Nem értette, hogy Juss miért nem fordul vissza, de aztán rájött, hogy vele ellentétben Juss nem lát a sötétben, és minden bizonnyal azt hiszi, hogy ő már elindult utánuk. Plaisance képtelen volt integetni, és semmiféle hang nem jött ki a torkán, amikor látta, hogy nem sokkal a peron előtt befordulnak balra az egyik alagútba. A csend elnyelte a hangjukat és a lépteik zaját.

Plaisance végre összeszedte az erejét, és megtette az első lépést, majd a másodikat is, azután egész testében remegve elveszítette az egyensúlyát és a harmadik lépést követően leroskadt a földre. Amikor felnézett, látta, hogy különös árnyak bukkannak fel a folyosó végén, és indulnak el felé: alaktalan lények voltak, az egyik olyan volt, mint az a szörnyűséges pókszerű ember, aki a Gare-de-Lyonon, a fényes, dús növényzettel benőtt terem közelében zuhant eléjük, de akadt közöttük néhány óriáspatkány-szerű lény, és olyan hatalmas, lüktető tokájú béka is, amilyet a Szajna partján láttak időnként. Nesztelenül, olyan lopva közeledtek, mint a skorpiók, amitől még félelmetesebbnek tűntek. Plaisance megpróbált felállni, hogy a nyaka közé szedje a lábát, és kiáltani is akart, hogy figyelmeztethesse a többieket, de a teste nem engedelmeskedett neki. Úgy érezte, mintha Juss és Arc nevét ismételgetné, de rá kellett döbbennie, hogy görcsösen összeszorítja a száját.

Rémülten döbbent rá, hogy az iszonyatos falkának már rég oda kellett volna érnie hozzá. Felkapaszkodott, hogy jobban lássa őket, és akkor rájött, hogy a lények már azon az alagúton járnak, amelyben nem sokkal korábban Juss, Roy és Aube tűnt el, mintha őket vették volna üldözőbe. Vajon a zajokra érzékenyebbek vagy a szagokra? Vajon húsevők?

Váratlanul fognak rátámadni a társaira, akiknek esélyük sem lesz velük szemben. Mindenáron szólnia kell nekik, nem csupán azért, mert asszonyi kötelessége volt megmenteni a férfit, akit szeret, hanem azért is, mert nájtként az volt a dolga, hogy figyelmeztesse a metrólakókat a sötétben rájuk leselkedő veszélyekre.

Felállt, és pillanatnyi habozás nélkül, teli torokból kiabálva az alagút felé kezdett rohanni.

– Juss! Roy! Aube! Vigyázzatok, szörnyek vannak mögöttetek! Juss, vigyázz, szörnyek!

A sorozatban az Európa Könyvkiadónál megjelent:

Tullio Avoledo: Az ég gyökerei

Tullio Avoledo: A gyermekek keresztes háborúja

Andrej Gyjakov: A fény felé

Andrej Gyjakov: Vissza a sötétségbe

Simun Vrocsek: A pétervári háború

Az utolsó menedék, antológia

Andrej Gyjakov: Túl a láthatáron

Szergej Antonov: Sötét alagutak

Pierre Bordage: Balpart

Pierre Bordage: Rive Droite / Métro Paris 2033

L’Atalante, Nantes

© METRO UNIVERSE 2033 created by Dmitry Glukhovsky

Agreement by www.nibbe-literary-agency.com

Dmitry Glukhovsky

Instagram: @glukhovsky

Twitter: @glukhovsky

Facebook: @glukhovskybooks

Illustration ©Mirko Failoni

Hungarian translation © Bíró Péter, 2021

Európa Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó Kuczogi Szilvia igazgató

Felelős szerkesztő Rácz I. Péter

Kézirat-előkészítő Hack Orsolya

Korrektor Zöldhegyi Sarolta

Művészeti vezető Tabák Miklós

ISBN 978 963 504 632 4 (epub)

ISBN 978 963 504 633 1 (mobi)

www.europakiado.hu

www.facebook.com/europakiado

www.moobius.hu