Készült a Prae Kiadó 2024-es kiadásának nyomdai anyaga alapján.

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
GRZEGORZ MUSIAŁ: Ja, Tamara.
Zysk i S-ka Wydawnictwo, Poznań, 2022.

© Grzegorz Musiał, 2024

Hungarian translation © Mihályi Zsuzsa, 2024

Hungarian edition © Prae Kiadó, 2024

© Tamara de Lempicka Estate, LLC / HUNGART 2024

© Tamara de Lempicka™ is a trademark
of Tamara de Lempicka Estate, LLC

Minden jog fenntartva.
Bármilyen másoláshoz, sokszorosításhoz, illetve adatfeldolgozó
rendszerben való tároláshoz a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Fordította: Mihályi Zsuzsa

Szerkesztette: Balogh Endre

Olvasószerkesztő: Németh Gábor Dávid

Borító: Imagine Creative Consulting Kft. és Szalay Miklós

Fotó: Tamara de Lempicka: Fiatal lány zöld ruhában
című festménye francia postai bélyegen – Shutterstock

A kiadásért felel: Balogh Endre

Elektronikus változat:
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-6675-37-8

Most pedig el kell érnie a csúcsot… mind annyira hasonlít az élete csúcsaihoz… sorra hódította meg ezeket is, mielőtt sor került volna élete e legnagyobb… hegymászására. (…) porlott, omladozott, s közben ő zuhan-zuhan lefelé a vulkánba.

Malcolm Lowry: Vulkán alatt. Fordította Göncz Árpád.
Európa Könyvkiadó, Budapest, 1973. 441. o.

ELŐHANG
Vulkán alatt

2010. március 18., Cuernavaca, Mexikó

Ebben a pillanatban néztem az órámra: hihetetlen! Ma délben, pontosan 12.05-kor, amikor delelőn állt a nap, és elviselhetetlen lett a hőség, felmordult az El Popo[1] vulkán, megrázta a kráterét körülölelő sziklataraját (a Mexicana rádió híradása szerint egy kőtömb összezúzta a hegyoldalban táborozó hat szeizmográfuscsapat egyikének sátrát, a bent tartózkodó két geológussal és egy kutyával együtt), majd miután fekete-vörös lávaoszlopot lövellt ki a mélyéből, kén- és kőzáport küldött az ég felé, amely úgy röppent a magasba, mint egy a föld gyomrából mindaddig ismeretlen erővel előtörő, felriasztott keselyűraj.

Öt perc eltéréssel pontosan ebben a pillanatban volt Tamara temetésének harmincadik évfordulója – vagyis ennyi idő telt el attól a pillanattól kezdve, amikor szélrohamoktól tépve, magasan a kráter fölött, egy öreg mozdony módjára rázkódó, valami csoda folytán a tengerszint fölött ötezer méteres magasságba emelkedő helikopter ajtajában állva kiráztam a hamvait az urnából, egyenesen a torkába ugyanennek a vulkánnak, amely akkor a lábaim alatt terpeszkedett.

Most megint a vulkánnal szemben állok, de a távolból nézem. Az atlixcói ferences kolostor teteje körül húzódó alacsony falnak támaszkodva nézem, milyen produkciót hajt végre előttem a Popocatépetl nevű színművész, amelyet a mexikói nép El Popónak becéz. A vulkán fekete, jégkoszorús, füst- és lángcsóvákkal átszőtt koronája úgy magasodik a szemem előtt, mint a démon egy Murnau-filmben, előtör a pokol gyomrából, hogy aztán megütközzön a szemből rárontó angyali csapatokkal, amelyek élén aranypikkelyes vértben, az Ítélet Trombitáját fújva maga a mennyei seregek tábornoka, Mihály arkangyal ejt véres sebet az égen. A hegyóriás hátterében – amelyet Tamara széles ecsetvonásokkal, szürke és sötétkék foltokkal, vörös és koromfekete sávokkal töltene ki – az én parányi alakom áll odalent, kuporog a kolostornak helyet adó sziklán, úgy nézhet ki, mint Ikarosz Tamara kedvenc képén, Bruegel Ikarosz bukása című vásznán: az égből lepottyanó, az erőkkel szemben súlytalan kis emberi alak félreszorítva a sarokba, és a képet teljes egészében a kikötő és a tavaszi szántás falusi látványa tölti ki… Ó, mennyire szerette Tamara ezt a flamand humorérzéket!

De ez itt Mexikó. Itt nincs falusi szántás. Egymáshoz súrlódik az égbolt haragja és a földrengés. Egymáshoz koccannak az üvegpoharak a tálcán egy dél-ázsiainak látszó fiatal szerzetes kezében, a gipsz- és a téglaporszerű vulkáni hamu már ellepte az egész teraszt és a vászonkendővel leterített tálcát is. Egyre nehezebb levegőt venni, és hálával fogadok el egy második kendőt, amellyel elfedhetem a számat. Lemennék esetleg a refektóriumba? Nem, dehogyis! Vagy hozzon talán egy esernyőt? Semmi szín alatt! Már látom magam előtt a Sol de Cuernavaca szalagcímeit: Városunk büszkesége, a mi Maestrónk odaveszett az El Popo kitörésekor, hiába takargatta magát esernyővel! Tamara halálra röhögné magát.

Bár nekem semmi kedvem nevetni. A vulkán dührohamban mennydörög, és egyre magasabbra tornyosul előttem. Tamara fivére maga a vulkán, mennyire hasonlít most rá, ahogy tekintetét hűvösen a beszélőre irányítva, ugyanilyen lassan, egyre növekvő haraggal emelkedett fel a fotelból, amikor nem elég, hogy valaki ostobaságot mondott („mert az, mon cher, mindenkivel megesik”), hanem „együgyű módon ki is tartott mellette!”…

Ha arra gondolok, hogy a fogaim között megcsikorduló szemcsék egyike Tamara részecskéje lehet, amelyet most köpött ki a vulkán, kiráz a hideg.

* * *

Atlixcóba, ebbe a vulkán lábához lapuló, spanyol barokkban, jámbor csacsikban és a hosszú, unalmas, hőségben fuldokló utcák házikóinak falát borító, élénk színű festményekben tobzódó városba egy libasült reményében érkeztem. Erről maga a Convento Franciscano de Atlixco perjele biztosított tegnapi beszélgetésünk során, a telefonkagylóban alig susogó fejhangján, amelyet szokás szerint könnyebb volt kitalálni, mint megérteni. Kénytelen voltam úgy szorítani a fülemre a kagylót, mint áldott emlékű nagyanyám a mahagónitölcsért, és a hm, si, no mordulásokra korlátoznom magam, amelyeket rendszertelenül eresztettem meg a perjel távoli egérmotoszkálásként hangzó kérdéseire.

– Hánykor érkezem? Nem félek, hogy útközben ér a vulkán kitörése? Velünk étkezik majd a sofőröm? Nem zavar, ha desszertnek gyümölcssalátát és pay de quesót kapok, nem pedig rumos-mangós vaníliafagylaltot, amit úgy szeretek? A fenyegető kitörés miatt, amelyet egy hónapja harsog a Diario de Morelos, szinte ki sem mozdulnak a kolostorból a szerzetesek, ezért szerény lesz a lakoma, sőt, olyan, mintha… – Itt félbeszakadt az utolsó szó, mintha hirtelen meghalt volna a perjel, vagy letette volna a kagylót.

Miután elhagytuk Pueblát és megtettünk tíz-húsz kilométert a néptelen országúton – amelyet többnyire zsúfolásig megtöltöttek a rozoga tragacsok, a káráló baromfival megrakott kisteherautók és a szamárháton utazó, napbarnított kölykök –, végül eljutottunk Atlixco törpeméretű, kilométereken át húzódó külvárosaiig. Eltűntek az égről a Sierra Nevada kéklő homályba vesző, távoli vonulatai, amelyek hűségesen kísértek bennünket egy órája, helyette megjelentek az út mentén sorakozó bádogkunyhók, a girhes kutyák és a pultok a füstölgő serpenyőkkel. Aztán fölfelé repít egy emelkedő, a földöntúlian szép panoráma kellős közepébe… olyan, mint Nápoly látképe Posillipo felől, vagy Párizsé a Montparnasse-toronyból! Úgy emelkedik ki a síkságból a hatalmas, Isten trónusáig érő havas kúp, mint Venus a tenger habjaiból, a háttérben pedig, kissé balra, még messzebb – mert az optikai csalódásnak köszönhetően az egymás után következő útkanyarulatoknál egyszer mintha távolabb lenne a vulkán, másszor karnyújtásnyira – a városka háztetőinek vörös folyója terül szét. Fölöttük, a messzeségben a San Augusto kolostor sárga tornya magasodik… elmegyünk mellette, és robogunk tovább, egyenesen az El Popo lábához, ahol egy mészkősziklán, mint béka a gólya előtt, a szörnyetegre meredve kuporog Szent Ferenc derék kolostora. Világos és sötét homokkőből rakott falait mohafoltok borítják. Könnyűnek, mégis szilárdnak látszanak, olyan kacérnak és büszkének, amilyen csak a spanyol rokokó kecses alkotása lehet.

Talpig vulkáni porbundába burkolózva hajt át a boltíves kőkapu alatt Chevrolet terepjárónk, és sofőröm sikkes porfelhőt verve a kocsifelhajtón, leparkol a csontszáraz szikomorfák árnyékában. Két filippínó szerzetes siet a fogadásunkra farmernadrágban, menet közben gombolják a kolláréjukat. Egymás szavába vágva, hadonászva magyaráznak, félig spanyolul, félig angolul, minduntalan megtorpannak, míg odavezetnek a kolostor ajtajához, aztán csigalépcsőn fel a tetőre. Reggel már járt itt egy stáb a helyi televíziótól, mert innen, a kolostor teraszáról látni a legjobban, lehet, hogy Houstonból is eljön az ABC, a perjel meg sehol, reggel óta interjúkat ad telefonon, teljesen belebetegedett, hiszen tudom, milyen gyönge a tüdeje, szóval nem lehet tudni, hogy előkerül-e ma. A libáról, sajnos, egy szó sem esett.

* * *

Késő este volt, amikor hazaértem cuernavacai otthonomba, orromat még mindig betöltötte a pokol bűze. A vulkán, az atyák csalódására, kétórányi tűzcsóvaköpködés után egyszer csak morogni kezdett, morgott egy darabig, aztán lefulladt, mint egy öreg motor. Az ABC lefújta a stáb érkezését, mi pedig folytattuk az eszmecserét elragadtatva attól, amit láthattunk, és csalódottan attól, amit nem – vagyis a rémisztő kitöréstől, pedig napok sora óta várt rá személyiségünk sötét oldala valami különös vággyal –, ücsörögtünk még egy órácskát a tetőn, portóit, gránátalmalét iszogatva, karamellás süteményt majszolva, amit a fiatal, mozgékony szerzetesek hoztak a kamrából. Végül előcsoszogott a perjel a kémény melletti huzatos fülkéből. Sovány volt és sápadt, a szeme égett, mint a La Mancha-i hidalgóé, úgy nézett ki, mintha El Greco vásznáról jött volna le kis időre, ahol szent öregként, feszülettel a kezében üldözi évek óta a sátánt, hogy visszazavarja a pokol fenekére.

Megettem a hideg vacsorát, amit Huerta hagyott nekem a jégen, dobtam egy fahasábot a kandallóba. Igaz, hogy itt nálunk, „az örök tavasz városában” néhány foknál nem több a hőmérséklet napi ingadozása, de a márciusi éjszakák tudnak hidegek lenni. Sötét volt, de elüldögéltem egy kicsit a fotelban, gyönyörködtem a kandalló fölött elhelyezett terrakotta csillogó felületén táncoló visszfényben, amely valamelyik della Robbia munkája. A Madonna magához öleli a kisdedet: mindketten hófehérek, mint a firenzei dóm karzatának domborművei. Az Istenanya megérinti az alvó kisded arcát, mintha attól félne, hogy elriasztja a kicsi valamelyik álmát, amely törékeny, mint a cukorvirág, nyújtja a kezét, amiből érezni is a habozását… „édességét és habozását” – javítana ki Tamara. A padlóra szóródott fűrészporban, könnyes szemmel állt annak idején a Párizsból hozott terrakotta előtt, amelyet épp csak kicsomagoltam a ládából. Ujjai hegyével cirógatta a dombormű részleteit, mintha a kedvese bőrét simogatná, és ezt suttogta: – Ó, Itália csodája! Te rejtély, aki Isten legjobb magtáraiból vett magokkal szórtad be azt a földdarabot… Te lángész, amilyen sosem lesz még egy a haldokló Európának…

Felálltam, még mindig nem gyújtottam villanyt, hanem átmentem a hálószobába, de nem tudtam aludni, sőt olvasni sem, pedig megjelent a Casas & Gente legújabb száma, ahol jó helyen, a harmincvalahányadik oldalakon helyeztek el néhány fotót a callejón Bordán{1} álló házam belső tereiről. Közöltek még néhány régi fotót Tamara párizsi, Méchain utcai műteremlakásáról, amelyet Mallet-Stevens[2] tervezett neki a húszas-harmincas évek fordulóján. Miért adtad el ezt a házat az araboknak? Hiszen nem volt szükséged pénzre. Azt hiszem, inkább meg akartál szabadulni a vád tanújától: attól a lakástól, amelynek falai oly sokáig szívták magukba páratlan sikered, a hízelgések, a gazdagság édességét; az üveggel, márvánnyal és nikkellel díszített szalonokban még mindig visszhangzott az ujjongás: „Nagy vagy!”, „Te vagy a legszebb!”, „Nincs hozzád hasonló, Tamara!” Aztán hirtelen – a csönd, a magány. Meggyengült a látásod, odalett a tehetséged, most gúnyosan csengenek az akkori hangok. Neeem, nem voltál hiú, nem ezt akarom mondani. Túlságosan megvetetted azt, amit olyan egyértelműen fejez ki a régi francia szó: parvenue, mint egy ostorcsapás az arcon. És túlságosan nagy volt – bár ugyanakkor olyan rövid, mint egy harangkondulás – a tehetséged. De te… hm… nehéz ember voltál…? Na igen… hiszen leromboltál mindent, amit szerettél… Féltél – a szerelemtől? Nem, annál is rosszabb. Már a szerelmi vallomástól is féltél. De erről később. Most a szénsav: az ezüstnyitóval óvatosan meglazítom, nehogy lefröcsköljem magam, egy ásványvizes palack kupakját, amelyet Huerte rakott ki nekem a kandallóhoz. Mellette egy kisasztalon Lowry regénye, a Vulkán alatt, az utolsó könyv, amelyet halálod előtt olvastál. És a szavak, amelyeket aláhúztál, mintha épp most tetted volna le:

„Az ablakban a Popocatépetl tornyosult elébe, roppant véknyát részben elrejtették a gomolygó viharfelhők; csúcsa eltakarta az eget… Vulkán alatt! Nem véletlen, hogy a régiek a Tartarust az Etna alá képzelték…”[3]

Mindennek porrá kell égnie, bizony… Mint neked, aki kétszer hamvadtál el: nem messze innen, Mexikóvárosban, a krematórium kazánjában, aztán másodszor a vulkán kráterében. Elfogadom, igazad van, amikor azt mondod: akkor és csak akkor szerzünk vissza mindent, amikor minden, amit szerettünk, maradéktalanul elveszti anyagiságát, és éteri formát ölt… könnyű és tiszta formát, mint a lélek lángolása. De ez elegendő ok arra, hogy azok szívében, akik TÉGED szerettek, üszkös romokat hagyj?

A következő könyv: Charles Berlioz műve, az El misterio de la Atlantida és Paracelsus Botánica ocultája. Régi, teafoltos, 1913-as kiadás. A lapjai felvágatlanok. Tessék: Tamara és az okkultizmus! Ez a királyi, racionális lengyel nő, aki ismeri a világ arányait, amelyek nemcsak az ókori görögöktől vagy az itáliai reneszánszból, hanem a katolicizmus ősi bölcsességéből erednek, abból a katolicizmusból, amely ősidők óta folyik a vérében, és amely nem táplál illúziókat az emberi nyomorról, és ez az egyetlen út, amelyen eljuthat Istenhez ez a bukott teremtmény. Pazzal vitatkozott erről: „Többet értenél, mon Octavio, ha kivetnéd magadból a kommunizmus egész avas kenyerét, és a hit egyetlen morzsáját tennéd a helyébe.”

Itt van Homérosz Íliásza, amelyet sosem idézett, és meglep, hogy egyáltalán a kezébe vette. És hát Paz versei: agyonolvasott példány, a halála előtti majdnem utolsó olvasmánya. Hallgasd meg ezt a csodaszép verset, amely úgy kezdődik, mint egy ragyogó hajnal:

A Nap feltárja tenyerét

három felhőt

és ezt a pár szót[4]

Tamara szerette a verseidet, hallasz engem, hallasz, te sandinista? De nem tudta megbocsátani neked, hogy hol a bal-, hol a jobboldalhoz dörgölőzöl szerelmesen, hiszen hol egyik, hol másik helyezett koronát őszülő fejedre. Nem gyűlöletből, ó, nem. A gyűlöletet, éppúgy, mint a sértődöttséget, plebejus érzelemnek tartotta. „Az irigykedés cselédlányoknak való” – idézte Klementyna nagymamát. De úgy gondolta, hogy a díjak, amelyeket a maguk neurotikus, betegesen elismerést szomjazó vágyukban begyűjtenek a művészek – mint a gyerekek, akik két kézzel védik homokpogácsa-birodalmukat –, valamiféle mézesmadzagként, a bennünket irányító, Mefisztó szolgálatában álló középszerűek trükkjeként működnek: semmire sem vágynak annyira, mint megsarkantyúzni a művészet szent paripáját, megnyergelni a képzelet tigrisét. Nyeljék le ezt a mérgezett csalétket, ők pedig pórázt raknak rá, és tapsvihar közepette sétáltatják az arénában, míg össze nem esik… Akkor emlékművet állítanak neki, és vége. Kiállították a pillangót a tárlóban, és kulcsra zárták. És EZEK merészelnek NEKÜNK díjakat osztogatni!…

„Octavio! – gúnyolódott. – Az igazi MŰVÉSZEK nem fogadnak el díjakat!… Téged… ko-lo-ni-zál-tak…! – Fölemelte csuklóját, melyet lehúzott a pueblai ezüst karperecek súlya, sötétkék szemével felnyársalta a beszélgetőtársát, mintha a lelke legmélyére akart volna hatolni, és ott porig égetni a kisszerűség legparányibb nyomát is. – Csak az Istennek szentelt művészetnek van értelme. Másért nem érdemes élni. Így alkották meg a lelket a vértanúk a reneszánszban” – ismételte büszke nagymamája szavait a költőnek, aki egy lázadó angyal szemével nézett rá, olyan keserűen, mint az Üröm csillag. Paz értette, de nem akarta Tamara szavait. Ez kötötte össze kettejüket: egyikük sem volt képes – igaz, más-más okból – térdet hajtani.

Hallgasd meg… van itt még egy versrészlet, egy cigarettásdobozról letépett fecnire írtad le. Az utolsó pillanatig dohányoztál. Letépted az arcodról az oxigénmaszkot, hogy rágyújthass. „Ne szórakozz velem! – ziháltad a megrettent ápolónőnek, annak az amerikai »farmeros tehénnek«, aki eldugta előled a cigarettát. – Mi lesz, ha nem gyújtok rá? Akkor tovább élek? Egy másodperccel? Kettővel?”

Hallgasd meg:

a Föld felemeli még csupasz homlokát

sima kövek a rájuk metszett énekért

a fény kibontja a nevek tág spektrumát

mint egy növény egy himnusz kezdete

a szél s a szélben gyönyörű nevek.[5]

* * *

Szeretem a hajnali négyet, a halál óráját. Ilyenkor felrémlenek előttem életem egyes pillanatai, elnyújtva az időben, elmosódottan, mint egy régi filmszalagon. Lustább a test anyagcseréje, esik a hormonszint, lassul a vérkeringés: a haldoklás főpróbája, ahogy Malcolm Lowry nevezte, a Vulkán alatt írója, amely a világ minden iszákosának egyik legfontosabb evangéliuma.

Fekszem az ágyban, nézem a mahagónipolcok csillogó szélét a sötétben. Olyannak látszik innen a könyvek vaskos gerince, mint a fedőlapok egy kolumbáriumban. Lejjebb, a bal sarokban az ezüst- vagy fakeretbe foglalt – attól függ, kitől kaptam – okleveleim alatt pihen a legnagyobb kincsem: Tamara hangja. Kis magnókazettákba zárva, amelyeket – mikor is kezdett felvenni? 1976-ban? Igen, négy évvel a halála előtt. Én is mondtam ezt-azt a mikrofonba, de nagyrészt ő beszélt. Ironikus volt a hangja, nevetés bujkált benne, néha patetikus tónusba emelkedett, mint Bachnál a ricercare, aztán megint visszaereszkedett a szabad divertimentóba… és az a káprázatos franciaság… a spanyollal, orosszal, lengyellel kevert olasz… tiszta zene… Azt nem szerettem annyira, ha angolul beszélt, Dickens nyelve nem illett latin lelkéhez: olyan nagyon szeretett volna jégből lenni, pedig tűzből volt. Élete végéig megőrizte a kemény lengyel hangzókat, bár a tudatlanok, akiknek fogalmuk sincs a nyelvekről, ezt orosz akcentusnak nevezték. Minden, ami Berlintől keletre fekszik, a szemükben Oroszország. Tamara meg dühöngött: én ugyan nem vagyok orosz! És milyen mesésen káromkodott lengyelül! Pedig gyűlölte az átkozódást, de naponta egyszer kivételt tett, amikor Kizette-tel veszekedett… Ilyenkor félrehúzódva néztem ezt a két lengyelül karattyoló méregzsákot, és azon töprengtem, hogyan rajzolná le őket Goya.

Ahogy fogyott belőle a szusz, és abbamaradtak a hangfelvételek, lelkiismeret-furdalást okozott neki a magnó. „Nem mondtam el, amit akartam”… „nem úgy volt, nem az volt, összekevertem mindent”… „egész másképp volt…”. Újra akarta kezdeni a felvételt, aztán azt követelte, hogy semmisítsem meg a szalagokat, aztán visszavonta, végül elhallgatott, kihunyt, és a magnó egy kartondobozban kötött ki. Huerta mellépakolta a szalagokat is, és itt maradtak. Most alulról a második polcon vannak, rajtuk sírfelirat Huerta nagy ákombákom betűivel: Maestra Tamara. És dátumok, helyszínek: Cuernavaca, Párizs, Velence.

Ezzel is kell kezdenem végre valamit.

De mi ez?… A lakás mélyén elhallgat a gépzene, és a távolból hallom a… csoszogást? Cipősarok-kopogást? Felülök az ágyon. Tamara? Ezek az ő léptei! Hiszen ma van az évfordulója. Először lejön fentről, a műteremből… egyik lépés a másik után, elhagyja a lépcsőfordulót, ahol a Miró van a falon. Most megy át a szalonon… kinyitja a patióba vezető ajtót, hallom a teraszon a köntöse suhogását, ahogy óvatosan lelép arról a magányos lépcsőfokról, amelyben mindig megbotlott, odamegy a szökőkúthoz a falevelekkel borított, kövezett udvaron. Vízcsobogás… Ebben az évszakban? Honnan jön a víz? Huerta még hozzá sem fogott az öreg, borostyánnal befuttatott kőmedence kitisztításához, tele van rothadó levelekkel. Mindig marad ott néhány szerencsétlen egér is, amelyek eltévedtek a télen, és odavesztek, amikor hiába kaparászták lábacskáikkal a kőfalat, hogy visszakapaszkodjanak parányi életükbe. Most onnan merít valaki vizet a kezébe, és az arcára fröcsköli. Tamara! A nevetésed… egyre rekedtebb az átkozott Dunhillektől, amelyekből életed végén két csomaggal szívtál el naponta.

Nem, nem félek a kísértetektől… Mi itt Mexikóban baráti viszonyban vagyunk velük. Minden magára valamit is adó házban kell lennie egy helynek, egy zugnak a kertben vagy egy szobának, ahol riogathatnak. Ó, biztos vagyok abban, hogy aznap éjjel Tamara járt nálam! Unatkozott ott bent a hegy gyomrában, amelyet ma közelről megnéztem. Lehet, hogy észrevett a kráterből, és iderepült, hogy üdvözöljük egymást? Halálának harmincadik évfordulóján felszállt az égbe a füstoszloppal és a lángokkal együtt: Isten vagy a sátán engedélyével? Hiszen a sátán is tehet csodákat. Tamara ettől nagyon félt, állandóan Pazt kérdezgette: „Honnan jön a tehetségem?”, „Ki adja az ihletet a művésznek?”, „Melyikük irányít engem?” Paz pedig hallgatott, hiszen honnan tudhatta volna? A vörös könyvecskéiből? Ezért Tamara adta meg a választ magának: a művészt egyikhez is, másikhoz is bensőséges kapcsolat fűzi. Azzal a „hordozóval” – mondta megvetően a Sátánról, mintha azt mondta volna: „az a portás… az a hordár”. Ő csak hordozza a fényt – annak a visszfényét, akit irigyel, akit gyűlöl, mint a cseléd az úrnőjét. Nincs saját fénye. Akkor miért támadt fel ma Tamara a hamvaiból? Ki küldte ide? Hogy egy pillanatra előbukkanjon a feledésből, és büszke alakját kiegyenesítve, mint Támár királynő, akitől a nevét kölcsönözte, egyre csak magasodjon az ég felé, hogy az anyag határait átlépve, dübörögve törjön fel, a felhők közé, mint egy füstből és tűzből álló rakéta…

Engem most már nem ereszt el halálomig, ámen.

2010. március 19., Cuernavaca

A nevem Pablo, szobrász vagyok, és egész életemet – a müncheni és párizsi diákéveket leszámítva – itt töltöttem, a vulkán lábánál. Szerettem Tamarát, mindenki szerette ezt a lengyel nőt – vagy gyűlölték. Nem lehetett másképp. De az én szeretetem különleges volt. Úgy is mondhatnám, hogy csak mi voltunk tiszták. Már-már szentek. Nagyon kedvetlenül – sőt, a hangjában szemrehányással – egyezett bele ebbe a szentségbe. De fanyarul hozzátette:

– Ha te lennél idősebb húsz évvel, vagy én fiatalabb húsz évvel, másban egyeznénk meg!

Az arcomat és csupasz felsőtestemet nézte áthatóan, amikor kezemben hegesztőpisztolyt tartva, fehér szikrák sugarában hajoltam az új szobrom hajlított rézlemezeit összekapcsoló szegecsek fölé. Akkor fiatal voltam, ő pedig öreg, aszott sivatagi ragadozómadár. Lángolt a szeme az egyik saját készítésű, reneszánsz sapka bársonyos árnyékában. Felállt, hogy kifújja a csikket a szipkából, és szokás szerint a műterem padlójára dobja. Rátaposott a cipője orrával, a szipkát meg az asztal széléhez veregette. Keserűség érződött a hangjában. Öregasszonynak érzi magát, akit visszautasítottak. Mire volt jó ez az élet? De nézd, Tamara, most már én is öreg vagyok. Már nem csábít a fiatalságom. Végre megszabadulunk – egymástól?

– Talán… Ha ezt mind elmondod… – hallom a választ. Pedig már nem is él.

ELSŐ RÉSZ
Itália, először

1976 ősze, Velence

TAMARA HANGJA: Szervusz, Pablo! Megismered a hangomat? Reszketeg, mintha nem kapnék levegőt. Visszataszítónak találom. Hova tűntek azok a csengő hangok a torkomból? Az a hangképzés, az a dikció, amelyet gyerekkorom óta „a görög és a latin pálcájával” edzettek, ahogy Klementyna nagymamám mondta.

Az öregkor decemberi napfény – még világít, de meleget már nem ad. Sosem hittem, hogy utolér. Úgy érzem magam, mintha megfagytam volna, főleg az ilyen áprilisi reggeleken, mint a mai, amikor a nap alig pislákoló lámpája alatt soványodik az alacsony, szürke égbolt. Fullasztó a levegő. Mintha négyszögletes lenne ez a nap. Most minden az utamban áll, és minduntalan, még ha föl sem állok ebből a nádfotelból, beleütközöm valaminek a szélébe. Még a pincér is világosszőke. Honnan szalasztották ezt az embert?

Mert még mindig Velencében vagyok, Pablóm. Igaz, hogy már nem a Lidón, ahonnan, képzeld csak, a szúnyogok üldöztek el, hanem a Danieli hotelben, a Szent Márk tér mellett. Szeretem ezt a helyet, az aranyozott kerengőket, a márványlépcsőt, a muranói kristálycsillárokat és a világon egyedülálló, alabástrom fürdőszobáját a második emeleti lakosztályban, ahonnan fürdés közben a Santa Maria della Salute kupoláira látok. Itt, az ablakom alatt magasodik a Lagúna Királynője, szürke vízcsík választja el tőlem. Ha kihajolok a kádból, szinte meg tudnám fogni: ködös és titokzatos, nőies és gőgös, méltóságteljes és állandó, mint a piramisok, bár azok halotti merevségét felülmúlja a megrendülés, amelyet minden érző szívben kelt: manapság is ugyanúgy, mint évekkel ezelőtt, amikor először hajóztam el a lábainál gondolán, tízéves kislány koromban.

Már fürdés után vagyok, megvolt a reggeli fügekaktuszdzsemes pirítós. A szálloda teraszának sarkában ülök, az első kávét iszom, napernyő véd a felhők mögül előbukkanó sápadt, éles napfénytől. Megint a Santa Maria della Salute kupoláit nézem: öt van belőlük, a legkisebbeket is beleszámolva, aztán jobbra vándorol a pillantásom, a dózsepalota filigrán mérműveire, amelyek mögött a Campanile nyúlik az égbe, és még messzebb, a lagúna sötétzöld vizére, ahol ezer évvel ezelőtt elkezdődött Európa és Bizánc története. Előttem, az asztalon az a nevetséges kis magnetofon, amely úgy néz ki, mint az az ezüstös dobozka, amelyben a szivarokat tartotta a nagyanyám. Párizsból hoztad nekem, és ezekkel a szavakkal nyújtottad át: ebben el kell férnie az egész életednek.

Diszkréten méreget pár vendég, ebből is látszik, hogy ez a technikai újdonság, amelytől idegenkedtem eleinte – egyenesen visszataszítónak találtam, mint egy kis elektronikus koporsót –, VALAHOGY IMPONÁL a társaságbeli embereknek. „Felvenni az ember életét…!” Na igen. Még mindig alig jön ki hang a torkomon, te meg azt kívánod, hogy magnetofonra mondjam! Csakis olyasvalaki vetemedik erre, mint te: nagy szobrász, de alacsony kis ember, szinte eltörpülsz a mesés réz- és bronzspiráljaid mellett, amelyeket most diadalívekként állítanak fel sok mexikói város autósztrádái mellett. Ráadásul az őrült Feliksznek, Raszputyin gyilkosának tanítványa vagy, és megörökölted tőle a palota kapuját, amelyet hét tengeren és óceánon át hurcolt magával Szentpétervárról Párizsba, aztán te szállítottad el Párizsból egy másik óceánon át ide, a mexikói vulkán lábához. Jó, megadom magam az őrületednek, művészem, mert csak egy másik őrültséggel győzhetjük le a saját őrületünket. Akkor, ha az lesz az egyedüli lehetséges létmód.

Próbálom fejezetekre bontani ezt a történetet, ahogy Paz tanácsolta, de kétlem, hogy művészi rendet tudnék felállítani kaotikus életemből. Elvégre festő vagyok, és másképp határozom meg a rendet. A térre vonatkozik, nem a beszédre, a beszédnek ráadásul több köze van a zenéhez, mint egy képnek, vagyis jelen van még egy elem. Hogyan tartsam kordában őket? Az irodalom a legmélyebb kútból merít, az Igéből, és személyesen Isten a pártfogója. Hát a festészet? Annak elég egy barlang, némi festék meg egy bot. Szóval parvenü vagyok… és nézd, Pablito, lehetséges, hogy én, aki egykor Párizs királynője voltam, most reszketek a mikrofon előtt, amely felveszi a szavaimat? A történetemet…? Gyerekkoromban arra tanítottak, hogy hiba túlzottan hinni magunkban, és csakis magunkban. Így született a gőg, amelyet tévesen neveznek erőnek, és a nyomában lohol kegyetlen nővére, a kudarc… Mert mondjuk ki világosan: elveszítettem a tehetségemet. A Múzsák, ezek a szeszélyes nőszemélyek unottan elfordultak tőlem, és Apollón is elinalt, mihelyt kiderült, hogy valami gusztustalanság van bennem, mint a szürkehályog, a szuvas fogak, a pikkelysömör, és a hajam is festem.

Ó, hogy méreget az a pincér… Nem lehet igaz… rám kacsintott!… Szóval én már a szánalmas, öreg Stone-né vagyok, aki fizetett olasz udvarlókkal veszi körül magát?[1] Oké, elhallgatok, különben mindjárt sírva fakadok.

A velencei biennálé
– A világomnak vége

TAMARA HANGJA: Ma szombat van, 1976 ősze. Reggel felkeltem, és úgy éreztem, hogy még egy pillanat, és megöl a hallgatásom. Belenézek a tükörbe a fürdőszobában, és üvölteni tudnék az öreg szívemet marcangoló fájdalomtól. Mi történt, kérdezed. Mindjárt elmondom, csak iszom előbb egy korty vizet. Kiszárad a torkom, valahányszor felidézem. Szóval tegnap délután, mon cher, vagyis néhány órával ezelőtt, életemben másodszor az én egész világom… minden, amiért éltem, amiben hittem… összeomlott… Hirtelen, fájdalmasan és visszavonhatatlanul.

Először – hadd emlékeztesselek rá – Oroszországban történt velem ilyen, amikor kitört a bolsevik forradalom. Akkor az én kamaszlányvilágom a szemem láttára dőlt vértavakba, friss sírhantok mezejébe, barátok és rokonok tetemeivel teli gödrökbe… Moszkvában, Jaltában, Szentpéterváron… Szétfolyt, mint egy fagylalttorta, a rózsákkal és fülemülékkel teli élet, amelyet, ebben biztos voltam, egy szép házban, egy szép férfi oldalán fogok eltölteni, mint egy filmben… mint egy tündéri Jeanette MacDonald, mellette pedig a porcelánmosolyú Nelson Eddy[2]… Később még beszélek róla.

A mai napon, Velencében – fél évszázaddal később megint megtörtént, pedig az elmúlt években szüntelenül ettől a rettenettől menekültem, ahogy a szitakötő próbál új életre kelni a kiszáradt lárvából, a túlélési formából, ahová a fájdalom idejére rejtőzött az élete. És tessék – most megint minden összeomlik! Pedig már öreg vagyok – és újra rám támadtak azok a gyilkosok, mint akkor Oroszországban! Megint le akarják rombolni az örök szépségbe vetett hitemet! Igen… jól hallod, sírok, és sírni fogok, mert ma azt láttam, Pablito, hogy a Teremtőből csúfot űzve meggyalázták a Szépséget, és nyilvánosan összekenték… pardon le mot… szarral, a csőcselék örömére, és a hatalom tapsolt neki. Huligánok jól szervezett bandája, akik művészeknek nevezik magukat, ezt művelte egy öreg, magatehetetlen asszony szeme láttára, aki már csak jajgatni tud halkan, mint az az anya Oroszországban, miután látta meghalni a csecsemőjét, akit szuronnyal döftek le a csekista pribékek.

Szóval a világhírű velencei biennálé galériájában, Tiziano, Tintoretto, Bellini városában, annak a városnak az ege alatt, amelynek palotáiban dózsék, királyok, költők, virtuózok és szentek seregei vonultak, fő műalkotásként kiállítottak, mon Pablo… egy rakás… igen, mon Pablito… egy rakás szart befőttesüvegben…!

1964 júniusában befőttesüvegbe ürített valami tahó, lezárta, és odarakta a zsűri elé, amely attól kezdve az én szememben nem volt más, mint egy falka betépett disznó, aki kritikusnak, recenzensnek, műértőnek nevezi magát. Sikongattak az elragadtatástól, díjesőt zúdítottak rá, és a mai napig ki van állítva mint a velencei nagydíjas alkotás… pedig biztos, hogy minden második közülük több mappára való Hogarthot, Dürert tart otthon, a kandalló fölött meg eredeti del Sartót.

Hallod ezt, Pablo?

A velencei biennálé nagydíját egy befőttesüvegben lapuló rakás emberi szar kapta!

Most csokoládét majszoló tömeg ácsorog előtte, és bámulja azt az aszott paprikára emlékeztető, barna izét, én pedig megadtam magam, és folyik a könnyem, mert kiáltani sem tudok: Európa! Hazám! Anyám, szerelmem! Mit műveltek ezek veled? Rogyadozó léptekkel mentem ki a pavilonból, mert hányinger fogott el. Egy bokor fölé hajoltam, de nem jött ki semmi. Elindultam a rakpart felé, leültem egy padra, ahonnan kiláttam a fák közül derengő lagúnára. Cigarettára gyújtottam, leszívtam mélyen, míg bele nem szédültem. És így ültem, füstöltem, amíg rám nem talált az én szegény Pattie-m, szaladt hozzám az amerikai farmerba csomagolt hatalmas, rengő farával és mellével. Annyiszor kértem – Pattie, legalább az olaszországi utazásunk alatt, légy oly kedves, ne vedd fel azt a rémséges rózsaszín pulóvert meg a blue jeanst, mert úgy nézel ki bennük, mint egy kötözött májas hurka. Ha ez a texasi leányzó, ahelyett, hogy minden este „Európából írt leveleket” körmöl a college-beli barátnőinek, hallgatott volna rám, és megpróbált volna Proustot olvasni, megismerte volna Charlus bárót, megtudta volna, mit tanácsolt a vaskos hölgyeknek: „A te alkatodhoz, drágám, csakis vastag szövet illik, például bársony, ékszerből pedig óarany és nagy ametisztek…”.

Ametiszt kövek és Pattie… arra befizetek.

Azt hitte, hogy rosszul lettem. Hát persze, hogy rosszul lettem!

– Olyan nyugtalan volt… – Pattie nehézkesen lezöttyent mellém a padra.

– Hogyan legyek nyugodt, ha megint a farmerodban parádézol? Úgy nézel ki benne, mint egy szafaládé! – feleltem. – Figyelj rám… – folytattam szelídebben. – A művészet meghalt a mai napon, hidd el nekem, Pattie. A művészetnek vége, igen.

Cigarettáért nyúltam, és a sétányon előttünk ülő fehér-vörös macska szemébe néztem. Rengeteg van errefelé. Tulajdonképpen a turisták meg a patkányok mellett – elnézést az olaszoktól – a macska az olasz városok legfőbb lakója, de itt, a Giardiniben minden rekordot megdönt a számuk. Annyian lehetnek, mint Rómában a Torre Argentinán és a Colosseumban együttvéve. Azt hiszi, hogy ennivaló a cigaretta. Ugyan már, mio piccolo, ezzel megégeted az orrocskádat, ahelyett, hogy elropogtatnád. Pechünk van ma mindannyiunknak.

– Rauschenbergre gondol? Arra, hogy övé lett a Grand Prix…? – kérdezte Pattie, figyelmen kívül hagyva a nadrágtémát.

– Rauschenberg? Így hívják azt a tahót? – Van esze ennek a lánynak, bár nem látszik rajta. – Fütyülök rá, mi a neve – folytattam –, itt valami sokkal fontosabbról van szó, baby… Arról, hogy frontális csapást mértek a világ alapjaira. Arra a… – elhallgattam, mert minek nevezzem azt a lengyel göngyölt húsra emlékeztető, befőttesüvegbe zárt förtelmet? Pedig nevén kell neveznem, mert már eleget hazudtak a texasi college e csillagának a Kinsey-k,[3] Spockok[4] meg a hozzájuk hasonló amerikai profi agysorvasztók. Európai utunk minden napján három nyelven zengem neki az európai művészet nagyságát, most pedig egyszer csak azt kell mondanom neki: „rakás”? Egyszerűen egy „rakás”?…

– Arra gondolok… arra a… merde… poop…

– Ja, arra a kupacra a befőttesüvegben? Nagyon tetszett! – derült fel Pattie. Az amerikaiak verhetetlenek az ok nélküli öröm kifejezésében, a négerektől tanulták. – Tudtam, hogy Tamara asszony ezt rosszul viseli. De ilyen most a világ… ilyen a művészet… sajnos – csacsogta a szemét meresztve, a fejét körbeforgatva, mint egy szarka. Ma este egy újabb litániában, a szüleinek címezve leírást ad majd minden egyes fácskáról, amit itt látott, minden egyes macskáról. Biztos, hogy nem hiányzik belőle az a levélke, amit most forgat az ujjai között, a szállodában pedig berakja majd az emlékkönyve lapjai közé.

– A művészet? Ostobaságot beszélsz, Pattie. Ez nem művészet. Ez… impotencia… – mondtam szelíden –, álművészek önkielégítése, akik nem képesek szépséget teremteni. Talán a legutóbbi háború tette őket ilyenné. A kétségbeesés. Valami eltörött bennük. Nincs már szívük, maradt a röplabda, a mozivászon. Nem ismerik a szenvedélyt, az elragadtatást, csak geometria van, definíció, fiziológia. – Olyan mozdulatot tettem, mintha a tenyerembe hánynék. – Ez a te Rauschenberged. – Kinyitottam az üres tenyeremet. – Semmi. És minek egyáltalán megjegyezni ezt a nevet? Ezt az op-artot… vagy pop-artot… vagy nevezhetném inkább poop-artnak…

– De ez nem az ő rakása, asszonyom, hanem azé a másiké! Mindjárt… – mondta Pattie, és belepillantott az 1964-es évszámhoz tartozó mappába. – Piero Manzoni… Artist’s Shit. – Elém tolta annak a gusztustalanságnak a fotóját. – Rauschenberg is használ mindenféle ócskaságot, ez tény… de szarkupacot nem. Manzoni megelőzte – tette hozzá szinte rosszalló hangon.

Elhúzódtam tőle.

– Ez mind a szélsőbal, Pattie. Gengszterek. Sarlatánok. Dörzsöltek, bolsevikok… akik rombolják a világot. Az a céljuk, hogy a nagy semmi maradjon a végén, érted? A nihil. Az üresség emberei. Ismered T. S. Eliotot?

Pattie megrázta a fejét.

– Ezek a Hollow People, Pattie. Az üresek. Ezek a Kinsey-, Chomsky-, Marcuse-, Sartre-félék… és csak a papokról beszélünk, akik után hívek serege vonul… tehetségtelen, szívtelen, istentelen senkik serege, akik el akarják… mint azok ott, Oroszországban… el akarják pusztítani a világomat. Higgy nekem, mert én tudom. Én már láttam ilyet.

A rózsafüzér

Körömcipőm orrával tapostam el a csikket. A rakpart csendjében hallatszott a fák susogása, a gondolások távoli kurjantásai, a kavicsok csikorgása a biciklikerekek alatt, amikor elment mellettünk egy fiú: kócos volt és szép, mintha Dürer Önarcképéről lépett volna le. Zöld szemével Pattie-re pillantott, és ahogy elhaladt mellette, még jobban biggyesztette duzzadt száját. Milyen kegyelmes az Isten! Mennyi szépség van itt még most is! Néha úgy érzem, beleszakad a szívem. Ha ez az Adonisz rendbe hozná azt a jó egy hete nem mosott, sűrű és ezernyi réz-aranyszínű gyűrűbe csavarodó kazlat a fején… Lefesteném derékig en trois quarts, hihetetlenül csábos kontraposztban, a velencei kalózok kigombolt ingében. Hasonlítana Strozzi képére, az Ermitázsban látható Dávidra, akibe lánykoromban eszeveszetten beleszerettem, és akivel egy darabig minden férfit összemértem.

Te, Pablóm, te is rá emlékeztetsz, bár nem vagy magas. De milyen formás! Különösen olyankor, ha hegesztőpisztollyal a kezedben, izzadtan hajolsz valamelyik méretes fémszobrod fölé a műtermedben… Ó, mennyire nincs most ezeknek stílusuk. Mindent tönkretett bennük a tömegtechnológia… A sivító gépek, amelyek miatt elveszett a részletek varázsa, a precizitás szeretete, a fáradozás, a veríték, az érdes tapintású fém, amelyből fáradságos munkával előhozod a formát… És azzal sincsenek tisztában, mennyi szépség szunnyad bennük még mindig – bennünket viszont, akik a mágusaik tudnánk lenni, hiszen ismerünk jó néhány titkot, unottan elkerülnek, mennek a szupermarketjeikbe.

Lehunytam a szemem, és a szempillákkal meg a rajtuk megtörő fénysugárszikrákkal szabdalt, mágikus résen át néztem a lagúnát, mintha Whistler-festmény lenne. Acélszínű szaténként villódzott a víz a fák között, mögötte pedig, a rózsaszín-kék párában, amelyben levegő, vízcseppek és a nemcsak az égből lenéző, hanem a víztükörről visszaverődő, megkettőződött nap keveredett – mint Botticelli Venusa, előbukkant a San Gorgio Maggiore-templom kupolája és tornya. Ebben a pillanatban úszott be méltóságteljesen a látvány kellős közepébe egy gondola, és ívelt, csipkés nyakával eltakarta előlem a templomot. Úgy éreztem, még egy pillanat, és elkezdődik a Gioconda című opera első felvonása.

– Ezt nevezed te művészetnek, gyermekem – sóhajtottam fel még mindig lehunyt szemmel, hogy el ne űzzem a varázst. – Pedig ez szemét, amit úgy kaparnak össze a szemétdombon, mint a macskák, hazaviszik, kloáka-fantazmagóriákat tapasztanak össze belőle, és kiállítják műalkotásként. Körbeállják a debilek csapatostul… Amerikában, Európában… komoly iparág szerveződött rá.

Pattie-n látszott, hogy unja.

– Tudod-e, gyermekem – fordultam hozzá, rászegezve kinyújtott mutatóujjamat –, mit kezd ez a Rauschenberg az installációival, ha már nem sikerül eladnia őket? Fölpakolja őket egy kocsira, robogó mögé köti, és elhajt vele az Arno partjára. Ott bedobálja a vízbe az összeset, és az lesz belőle, ami mindig is volt: szétázott kulimász… Pontosan tudja, mennyit érnek a remekművei. Valójában… shit… – préseltem ki magamból végül azt a szót.

– Honnan tudja ezeket a dolgokat? – kérdezte Pattie, és figyelmesen nézett rám. Nyilván elárulta neki valaki, hogy ismerem Sartre-t.

– Onnan, hogy én midnent tudok – feleltem nyugodtan. – Azt hittem, Pattie – tettem hozzá kisvártatva –, hogy ha eltöltesz velem egy hetet ezen az európai úton, ennyi idő elég lesz, hogy meggyőződhess arról, hogy nem egy ostoba és műveletlen teremtéssel van dolgod.

– De mi köze van a műveltségnek a művészethez?

– Minden, ma chère! Minden! Mert a tudás meditációra ösztönöz. Láttál már bárgyú művészt? Tompa agyú művészt? Nincs ilyen. Mindennap öntözzük a virágokat, hogy meg ne haljanak. Ugyanígy vágyik táplálékra a művész lelke. Az érzelem és a gondolat a lélek tápláléka. Forró szívvel kell befogadni a világot, hogy aztán hűvösen kielemezzük gondolatban. Csak így teremtődik meg az egész. Ezt tanította Aquinói Szent Tamás… De ki beszél nektek manapság Aquinói Szent Tamásról az ottani egyetemen, mia povera ragazza…

– Szent? De mi köze ehhez valami szentnek?

– Valami szentnek! Látod, mit műveltek veletek! Én a lélekről beszélek neked, míg a te fogyatékos értelmed elutasítja ezt a szót, pedig nekem, az én nemzedékemnek nélkülözhetetlen volt! A művész lelke ajándék… A legérzékenyebb befogadó, igazság és hazugság, felindulás, mélység, szépség, csúfság érzékelője – háborogtam. – Minden ott van… és ezt nem szabad lerombolni. Ezt óvni kell, védeni… Ó, én szerencsétlen! Hogyan magyarázzam el az újhegelianizmus áldozatának, mi a lélek? Olyan ember vagy, amilyet azok a papok akarnak, megelégszel a röplabdával, a geometriával, a mintával. Azzal, amit ők maguk vernek a fejetekbe kalapáccsal.

– Geometria? – mondta utánam Pattie elgondolkodva. – Nem ezt írták a munkáiról? Hogy a test szépségét átültette a geometria nyelvére?

Levegőért kapkodtam. Nem tesz jót nekem Velence nyirkos levegője. Tüdőtágulásom van, mindig ezt mondja Bircher doktor. Mit csinálok még itt? Hát ez egy kígyó! Én meg kifizettem a repülőjegyét, pedig hajóval jött volna!

– Ostobaság! – kiáltottam rá, de gyenge hangon, ügyetlen krákogás lett előle. – Tudod te, hány hónapot töltöttem a Louvre-ban, napról napra? Festéssel, tanulmányokkal, több tucatszor lerajzolva egyetlen ujj, még egy ujj, az egész kéz szerkezetét? Vagy a redőket Richelieu bíboros karmazsinvörös köpenyén először szemből, aztán oldalról megvilágítva, hajnali fényben, gyertyafénynél, félhomályban? Hányszor zarándokoltam el a holland, itáliai mesterekhez, a firenzei, orvietói, padovai freskókhoz, Mantegna, Pontormo képeihez… Csakhogy most a ti képzőművészeti tanodáitokban még anatómiaóra sincs! Ezért nem érdekel titeket semmi, mert nem tudtok semmit. Mindent elloptak tőletek, gyermekem. Ezért van az a rakás a befőttesüvegben… – Lehunytam a szemem, és felzokogtam. – Istenem, micsoda kínszenvedés!

Pattie hallgatott, mint mindig, ha a Művészet Arkangyala messzire repített tőle a szárnyain. Tudja, hogy az ő világának ilyenkor nincs jelentősége a szememben.

– Megnyomorítanak benneteket… a szörnyek… – Rágyújtottam egy újabb Dunhillre. – Ó, milyen banális ez! Megint a mészárlás. Ezen átmentem már Oroszországban… Mon Dieu… Megint ez a vörös veszedelem, Pattie… Hova meneküljek előle?

Hirtelen megsajnáltam. Megöleltem volna, ha nincs rajta az a farmernadrág, amely arról tanúskodott, hogy a tilalmaim dacára ki akar tartani a hibája mellett. Tehet ő arról, hogy behálózták a Rauschenberg-félék? Figyelmesen vizslatott, mintha új emberrel ismerkedne.

– Nem tudtam, hogy Tamara asszony vallásos – mondta komolyan, de mintha sajnálkozott volna. A bennem élő vallásosság olyan minta, amely nem illik bele a kirakós játékába. Valami megfejthetetlenségbe illantam el előle, pedig mivel „Sartre barátnőjeként” tartott számon, elvileg ismert, mint a tenyerét.

Kinyitottam a táskámat, és kivettem belőle egy ébenfa rózsafüzért. Ugyanolyat, mint amilyennel a házfőnök anya társaságában imádkoztam évekkel azelőtt Svájcban. Pattie hitetlenkedve, meredt szemmel nézett – hol engem, hol a fityegő kis keresztet. Akkor sem lett volna jobban meglepve, ha egy idomított egeret veszek elő a táskámból.

– Tamara asszony ezt… végigimádkozza? – kérdezte állával a rózsafüzérre bökve.

Megkettőzött erejű csapásként élte meg ezt a megrázkódtatást. Hiszen őt a protestánsok világa formálta, akik szerint a katolikus rózsafüzér, ráadásul egy olyan művész kezében, akit az éjszakai Párizs királynőjeként, botrányhősnőként emlegettek, valami olyan felfoghatatlan, mint az anglikán perfekcionista Dickens szerint a Szent Márk-bazilika volt valamikor: őrült kalózmunka, káprázatos botrány, hogy egybeforrt a Kereszt az egyház pompájával.

– Arra való. – Visszatettem a rózsafüzért a táskámba. – És attól tartok, hogy azok után, amit itt láttam, még gyakrabban fogom elmondani az imádságokat.

– Milyen összefüggés lehet a művészet és egy ilyen… tárgy között?

Mint sok tanult protestáns, aki olyan misztikus titkokkal kerül szembe, amelyeknek nem tudja kikutatni az igazságát, Pattie nem kívánt lemondani arról, hogy a kérdései elvezethetik az én katolikus tévutam fölötti diadalhoz. Elnevettem magam, és két kezem közé fogtam az arcát. Tiszta, pufók arcocskája a fitos orral és a kissé ferde, búzavirágkék szemekkel a főkötős Lucretiára emlékeztetett Cranach festményéről. Már rég le kellett volna festenem.

– Ezt most nem magyarázom el… Korai még neked, kicsim. Mert ezt a szívével tudja az ember, nem a fejével.

Csönd támadt, mintha egy folyó két szemközti partján közeledve egymáshoz odaérnénk a vízhez, ahol viszont nincs híd, ahol továbbmehetnénk. Nem először érzékelem ezt a betegséget, főleg Európában: ellenszenvvel, sőt ellenségesen támadnak rám, amikor nem vagyok már az a Tamara, akit szerettek, mert eddig olyan voltam, mint a tulajdon kudarcaik és nyomoraik. Itt viszont váratlanul idegennek mutatkozom, akit nem ismertek, és akit te sem ismersz, Pablitóm, mert csak a cuernavacai székesegyház mellékoltára ismeri, amely előtt reggelenként imádkozom, amikor ti még alszotok.

Jegyzetek

ELŐHANG • Vulkán alatt

[1] A Popocatépetl („El Popo”) működő vulkán Mexikóban, Mexikóvárostól 70 kilométerre délkeletre fekszik. A vulkán lábánál, Cuernavaca üdülővárosban, Tres Bambús nevű villájában élte utolsó éveit a lengyel festőnő, Tamara Łempicka (1898. május 16-án született Varsóban, 1980. március 18-án halt meg Cuernavacában).

[2] Robert Mallet-Stevens (1886–1945) kiváló francia építész és formatervező. 1924-től ő adta ki a La Gazette des 7 Arts című lapot. A Mallet-Stevens utcában, Párizs 16. kerületében a mai napig számos épület áll, amelyet ő tervezett. 1929-ben saját építészszövetséget alapított Union des Artistes Modernes néven. Filmforgatókönyveket is írt.

[3] Malcolm Lowry: Vulkán alatt. Európa Könyvkiadó, Budapest 1973. 399. o. Göncz Árpád fordítása.

[4] Octavio Paz: Semillas para un himno. A teljes vers Horváth Viktor fordításában:

Egy himnusz kezdete

A Nap feltárja tenyerét\

Három felhőt

és ezt a pár szót

Nevét keresi hajnalban a felkelő

álmos törzsek között villan a fény

a tenger partjain vágtatnak a hegyek

sarkantyúval gázol a vizekbe a Nap

a kő a fényre ront és széttöri

kitart a tenger s nő a láthatár alatt

a Föld felemeli még csupasz homlokát

sima kövek a rájuk metszett énekért

a fény kibontja a nevek tág spektrumát

mint egy növény egy himnusz kezdete

a szél s a szélben gyönyörű nevek

[5] Uo.

ELSŐ RÉSZ • Itália, először

[1] Karen Stone – Tennessee Williams: Stone asszony római tavasza (The Roman Spring of Mrs. Stone, 1950) című regényének főszereplője. 1961-ben híres játékfilmet forgattak belőle Vivien Leigh-vel a főszerepben. Warren Beatty játszotta az olasz szeretőt.

[2] Jeannette MacDonald, Nelson Eddy – a 30-as, 40-es évek zenés hollywoodi filmjeinek népszerű színészkettőse.

[3] Alfred Kinsey (1894–1956) amerikai entomológus (a gubacsdarazsakkal foglalkozott behatóan). Többek között a Rockefeller Alapítvány által biztosított forrásokból alapította meg 1947-ben az Institute for Research in Sex, Gender and Reproduction intézetet az Indiana Egyetemen, amely az amerikaiak szexuális élete témájában végzett kutatásokat. Publikálta az úgynevezett Kinsey-jelentést, erre alapozta többek között az 1948-as A férfiak szexuális viselkedése és az 1953-as A nők szexuális viselkedése című köteteit. A közvélekedés szerint Kinsey kutatásai alapozták meg az Egyesült Államokban az úgynevezett szexuális forradalmat, amely megrengette a hagyományos amerikai család és a protestáns etika alapjait. Kutatásainak elfogult szemléletét (biszexuális volt), és a tudományos módszerek figyelmen kívül hagyását többen bírálják.

[4] Benjamin Spock (1903–1998) amerikai gyermekorvos, az úgynevezett stresszmentes gyermeknevelés elméletének (1946) kidolgozója, amely többek között a korlátozás és véleménykényszerítés nélküli nevelést hirdette. Általános vélekedés szerint nézetei – amelyeket a 20. század ötvenes-hatvanas éveire jellemző társadalmi forradalom szellemének feleltek meg, és amelyeket világszerte „antipedagógiaként” népszerűsítettek – nagymértékben felelősek az akkori amerikai fiatalok nemzedékének érzelmi bizonytalanságáért, a narcisztikus és egoista attitűdök térnyeréséért, a család tekintélyének megrendüléséért, a világi humanizmus és az ateizmus elősegítéséért. Spock élete végén tette közzé Jobb világot gyermekeinknek című munkáját, amelyben felülvizsgálja régebbi nézeteit, és visszatér a konzervatív nevelési elméletekhez.

ELŐHANG • Vulkán alatt

ELSŐ RÉSZ • Itália, először

A velencei biennálé - A világomnak vége

A rózsafüzér

Klementyna nagymama

A callejón Borda

A moszkvai házunk

Tütü színre lép

Monsieur Martini

MÁSODIK RÉSZ • Oroszország

Mária Antónia feje

Szentpétervár, Stifterék háza

Juszupov bálja

Thadée

A sötétség angyala

Konstancin

Az utolsó tea party

Új halálraítéltek, új kínok

Oroszország vére

Les bleuets sont bleus…

A szökés

HARMADIK RÉSZ • Párizs

Az első nap Párizsban

Létharc

Színek

Malwina

Mélodie

Le Bœuf sur le Toit

Ítélkeznek fölöttem

A Louvre

Thadée hazatér

Vörös

NEGYEDIK RÉSZ • Párizs királynője

A Bateau-Lavoir

Mon homme

Margot és más művek

A befejezetlen férfi

A kiállítás

Férfias nő, nőies pasas

A befogott ló

Romana de la Salle portréja

Ádám és Éva

Fais ce que tu voudras

ÖTÖDIK RÉSZ • Olaszország – diadal és kudarcc

Picenardi márki

A suttogások terme

A Bottega di Poesia

Il Vittoriale

A zöld Bugatti

HATODIK RÉSZ • When your lover has gone

Tadeusz elmegy

Varsó

Egyik megy, másik jön

A Méchain utca

Amerika

A báróné

Tosca

HETEDIK RÉSZ • Adieu, Paris!

Cuernavaca, 1977 decembere

A házfőnök anya

Berlin

Bełz városka

Megint Párizs - és hogyan tovább?

A housewife

Jegyzetek

{1} Borda utca (spanyol)