Magyar kiadás © Helikon Kiadó, Budapest, 2025

Hungarian translation © Gellért György jogutódai, M. Nagy Miklós, Rácz Ildikó Mária, Soproni András, 2025

Elő- és Utószó © Rácz Ildikó Mária

Minden jog fenntartva

Válogatta, szerkesztette és a jegyzeteket írta

Rácz Ildikó Mária

Fordította Gellért György, M. Nagy Miklós, Rácz Ildikó Mária és Soproni András

A borítóképen látható, stilizált életfát ábrázoló újasszír pecséthenger-lenyomat II. Assur-nászir-apli tróntermének híres domborművét másolja

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Turi Márton

Szerkesztő Rácz Ildikó Mária

A szöveget gondozta Balázs Piroska

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Borítótervező Körmöczi Györgyi

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. készítette

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-620-640-6

TARTALOM

A szerkesztő előszava
„MICSODA GYÖNYÖRŰSÉG: LENNI!”

CSÖND (Rácz Ildikó Mária fordítása)

KÖD (Rácz Ildikó Mária fordítása)

ASZOTT FŰ (M. Nagy Miklós fordítása)

A SAN FRANCISCÓ-I ÚR (Gellért György fordítása)

HONFITÁRS (Soproni András fordítása)

OTTO STEIN (M. Nagy Miklós fordítása)

GÓTAMI (M. Nagy Miklós fordítása)

A MEGTAGADÁS ÉJSZAKÁJA (M. Nagy Miklós fordítása)

ÁTVÁLTOZÁS (Rácz Ildikó Mária fordítása)

AZ ISMERETLEN BARÁT (M. Nagy Miklós fordítása)

A KIRÁLYOK KIRÁLYÁNAK VÁROSA (Soproni András fordítása)

NÉVNAP (M. Nagy Miklós fordítása)

ZENE (M. Nagy Miklós fordítása)

A VAK (M. Nagy Miklós fordítása)

A SZÜRKE NYÚL (Gellért György fordítása)

AZ ÉJSZAKA (M. Nagy Miklós fordítása)

NAGY VIZEK (M. Nagy Miklós fordítása)

TOLSZTOJ MEGSZABADULÁSA (Soproni András fordítása)

JEGYZETEK

A szerkesztő utószava
HALÁL, METAMORFÓZIS, METEMPSZICHÓZIS

A szerkesztő előszava

„MICSODA GYÖNYÖRŰSÉG: LENNI!”

Ivan Bunyin és a Mindenegység vágya

Amikor 1933. november 9-én megcsörrent a telefon, és megérkezett a napok óta lázas izgalommal várt hivatalos értesítés Stockholmból, Bunyin éppen moziban volt csinos, fiatal tanítványával, Galina Kuznyecovával. A hideg teremben az író fázott, ezért a szünetben átszaladt a szemközti bárba, és megivott egy konyakot. Majd a sötét nézőtéren odalépett hozzá a Belvedere villából sietve érkező Leonyid Zurov. „Gratulálok, az idei Nobel-díjas Ivan Bunyin lett!” – szólt suttogva.

Bunyint az „orosz Proustként” is emlegetik, s ez talán közelebb is visz hozzá, mint az egyéb kategorizálási próbálkozások, hogy közvetítő kapocs a 19. századi realista és a modern próza között, vagy hogy az orosz századvég dekadens irányzataival szembeni indulatos fellépése nyomán (ahogy egyes irodalomkritikusok fogalmaztak akkoriban) régimódi hagyományőrző és a klasszikus realizmus követője volna. Próbálhatjuk Bunyint a realizmus–szimbolizmus–modernizmus folyamatában elhelyezni, de ezzel mintha elsiklanánk a lényeg felett. „Engem realistának nevezni annyit tesz, mint nem ismerni a művészetemet. A »realista« Bunyin igen sok mindent elfogad a valódi szimbolista világirodalmi prózából” – írta ő maga ars poeticusan, ámbár kissé homályosan (talán szerényen?). Mert Bunyin nem elfogadott ezt-azt, hanem valami újat művelt. Már korai írásaiban tetten érhető az a törekvés, hogy a kor szociális, társadalmi vagy történelmi problémáit magasabb távlatból, egyetemes nézőpontból világítsa meg, s művészetének középpontjában a lét közvetlen érzékelése állt. Pontosabban: törekvés a lét közvetlen érzékelésére.

A hajdani nemesi udvarházak énekesének, egy nagy írónemzedék utolsó képviselőjének kikiáltott író nem élte át a „nemesi fészkek” virágkorát, a jobbágyságról, az urasági előjogokról legfeljebb gyermekkora történeteiben hallhatott. A jobbágyfelszabadítás után kilenc esztendővel, 1870. október 10-én született Voronyezsben elszegényedett, ősi orosz (részben lengyel eredetű) nemesi családban. Rokoni kapcsolatok fűzték a 19. század orosz költőihez, az „orosz Sapphó”-ként emlegetett Anna Bunyinához és a romantika korának költőóriásához, Vaszilij Zsukovszkijhoz. Bunyin a „családi hagyományt” folytatva irodalmi pályafutását lírikusként kezdi, tizenhét éves, amikor első verse a szentpétervári Rogyina folyóiratban megjelenik. Két év múlva, gimnáziumi tanulmányait be sem fejezve, elhagyja a „nemesi fészket”, bátyját követve előbb Harkovba utazik, majd az orjoli helyi lapnál kap újságírói állást. Ekkor betoppan életébe a nagy szerelem kolléganője, későbbi műveinek múzsája, a színésznői karrierről álmodozó Varvara Pascsenko személyében, akivel Poltavába költözik. Itt váltogatja a foglalkozásokat, bátyja mellett statisztikusként dolgozik a helyi zemsztvo-hivatalban, közben sokat utazik, ismerkedik Kis-Oroszországgal. A Russzkoje Bogatsztvo folyóiratban jelenik meg első elbeszélése 1893-ban, ekkor fordul a versektől komolyabban a prózaírás felé. Bekerül a moszkvai és a pétervári irodalmi társaságba, találkozik Lev Tolsztojjal, Konsztantyin Balmonttal, Valerij Brjuszovval, Alekszandr Kuprinnal, Anton Csehovval, utóbbival életre szóló barátságot köt. Csatlakozik a moszkvai Vjacseszlav Ivanov „szerdáit” látogató írókhoz és művészekhez (L. Andrejev, V. Vasznyecov, V. Vereszajev, M. Gorkij, Sz. Rahmanyinov, A. Szerafimovics, F. Saljapin és Sz. Szkitalec). 1898-ban házasságra lép a görög származású Anna Caknyival, az odesszai Juzsnoje Obozrenyije kiadójának és szerkesztőjének leányával. Kapcsolatuk hamar megromlik, egyetlen fiuk ötéves korában meghal. Bunyint a tragédia nagyon megviseli, teljesen a munkába temetkezik. Tökéletesen megtanul angolul, Shakespeare-t, Byront, Tennysont, Longfellow-t fordít, meg Petrarca-szonetteket és Heinét is. Longfellow-fordításáért és Lombhullás című verseskötetéért 1903-ban kapja meg először a Puskin-díjat. Másodszor 1909-ben, műveinek gyűjteményes kötetéért, ebben az évben a Cári Tudományos Akadémia tiszteletbeli tagjává választják.

Komoly irodalmi hírnévre tesz szert egész fiatalon, az 1900-as évek végén, 1910-es évek elején írt „falusi elbeszélései” („Falu”, „Antonovka-alma”, „Szárazvölgy”) avatják Bunyint „élő klasszikussá”. Az orosz tájat a festőktől eltanult technikával „színezi ki”, valamennyi érzékszerv bevonásának elvét szem előtt tartva, szintetikus egységében ábrázolja a valóságot. Pályafutásának ezen időszakában Bunyin a vidéki kisbirtokos nemesség létformájának hiteles megrajzolásán túl a „talányos orosz lélek” megfejtésére tesz kísérletet. A „Szárazvölgy”-ben a hanyatlás és családi degeneráció, a rokonságot egységgé kovácsoló bűn, az erőszak és a rettegés, a titkok és legendák ábrázolása a gótikus regény kelléktárát idézi. Az író érett művészi korszakát jelző elbeszéléseiben („Az élet kelyhe”, „Testvérek”, „A szerelem nyelvtana”, „Könnyed lélegzet”) jelenik meg a bunyini poétika karakterisztikus szerelemértelmezése: a szerelem az a sorsszerű élmény, melynek révén az ember képes átlépni az individuális lét és a racionális tudat határmezsgyéit. Ez az állapot azonban alá van rendelve az időnek, s az időlegesség tragikus attribútumát magán viselve a folytonos változás törvényszerűségének alárendelt földi létben megtarthatatlanná válik.

Az első világháború kataklizmájának sorsélménye ott lüktet az 1910-es évek második felében írt elbeszéléseinek tudatalatti mélyrétegeiben, még ha a fabula szintjén rejtve is marad: a szociális és aktuálpolitikai kérdésektől tudatosan távol tartotta műveit. Szerelem és halál tematikai egybefonódása ezekben az írásokban is túlmutat a történelmi sorstragédián, magyarázatát elsősorban Bunyin létfilozófiájának specifikumában kell keresnünk. Thomas Mann „A San Franciscó-i úr” kapcsán megjegyzi, hogy Bunyin írása „morális értékei alapján” Lev Tolsztoj Ivan Iljics halála című kisregényével rokonítható. A gazdagság és a pompa, a földi élvezetek és az érzéki örömök Bunyin művében is üresnek és értéktelennek bizonyulnak a halál színe előtt. A léttől elidegenedett civilizációs technika világából a megismerés vágya a San Franciscó-i urat Olaszországon, Görögországon, Palesztinán és Egyiptomon keresztül az emberi kultúra mind ősibb bölcsője felé húzza. Tervezett útja azonban meghiúsul, az amerikai milliomos nem bizonyul méltónak arra, hogy beléphessen abba a világba, amelyhez nem organikus kötelékek fűzik. Halálát – a hamis illúziókra alapozott élet szemszögéből – botrányos és elfogadhatatlan eseménynek fogja fel a külvilág. Testét lopva szállítják el a Capri szállodából. Tolsztojnál a haldokló Ivan Iljicsben „halott életének” felismerése megbánást indít el, amely megbocsátásért kiált. Bunyin elbeszélésében a megvilágosodás nem adatik meg a főhősnek, aki saját személyes sorsát megváltani nem tudja, csupán mások számára maradhat intő példa. Az 1915-ben írt elbeszélés összetett központi szimbóluma, a hatalmas, sokfedélzetes luxusgőzös, a három évvel a mű keletkezése előtt első útján jéghegynek ütközött Titanic képét idézheti fel az olvasóban, amelyet a kortársak elsüllyeszthetetlennek véltek. A Titanic katasztrófájának elrettentő előképe visszacseng az elbeszélés mottójában: „Jaj néked, Babilon, erős város!” A novellában a nyugati ember Kelettel történő szembesülése spirituális megmérettetés is egyben. Annak az igazságnak a pillanata, amikor a látszat és a káprázat fátyla szétrebben, Maya illúziója a tiszta tudatosság szintjén szertefoszlik, és a sorsfeladatát be nem teljesítő ember Anubisz mérlegének vizsgáján elbukik.

Élet és halál egységének kérdése Tolsztojt és Bunyint egyaránt töprengésre készteti, létszemléletükben Erósz és Thanatosz mély egymáshoz láncoltsága megkérdőjelezhetetlen. Az „Aszott fű” című elbeszélésben Bunyin lélektanilag hitelesen és mély emberi együttérzéssel ábrázolja azt a folyamatot, ahogyan főhőse a halálra készül. Averkij számára a vég közeledtével közömbössé válnak a földi dolgok; az öregember megadja magát a felsőbb akaratnak, nem könyörög, nem esik kétségbe, nem szegül ellen – távozása az élők sorából Tolsztoj öreg postakocsisának a halálával rokonítható („Három halál”). Hőse belső világának a természettel való szinkronicitását Bunyin az időjárás őszre fordultával szemlélteti: „Még egy hónap eltelt, és közeledett az idő, amikor [Averkijnek] meg kell adnia ezt a keserű és édes úrbért Istennek… Haldokoltak a füvek, kiszáradtak, megrothadtak. Üres lett, lecsupaszodott a szérűskert is.” Averkij – életerejének fokozatos hanyatlásával – belesimul a természet rendjébe, a lét örök körforgásába.

A létezés immanens törvénye nyilvánul meg az egy évtizeddel később írt, „A szürke nyúl” című elbeszélésben is, amely az élet és halál közti átmenet misztikus pillanatának titokzatos szépségét ragadja meg. A vadászat során meglőtt mezei nyúl tetemének látványa az elbeszélőben félelem vagy szánalom helyett inkább álmélkodást és elragadtatást kelt. Az immáron halott állat menekülő ugrásának „szédítő gyönyörűségét” és a „puskalövéstől dermedő, őrült szívének” vad kalapálását „semmiféle emberi szóval nem lehet kifejezni”. Halálának pillanata „csoda, bámulatos csoda”. Benne sejlik fel élet és halál találkozásának ősi misztériuma, a halál pillanatában megsokszorozódott életerő. Az Univerzum duális erőit jeleníti meg az elbeszélésben a kint és a bent, a tomboló „vaksötét hóförgeteg” pusztító természeti erőinek és a ház melegének, harmóniájának éles szembeállítása is. Az egységükben rejlő teljesség megtapasztalása, az élet misztériumának feltárulkozása az elbeszélőt egészen a katarzisig juttatja el: „Nincs szó annak a megfoghatatlan gyönyörűségnek a kifejezésére, amelyet ez a sima kis bunda ébreszt bennem, a kővé dermedt, kicsiny tetem, meg önmagam, az előszoba friss, fehér hóval belepett, betapasztott, hideg ablaka – s a hóförgeteg sápadt fénye, mely elömlik a házban.”

Az „Átváltozás” című elbeszélés cselekménye már túlmutat a halállal való szembesülés ábrázolásán. A főhős a temetés előtti estén szülőanyja ravatalánál virraszt, és halotti zsolozsmát olvas. A kezdetben érthetetlen imádság szavai, „az élők számára pusztító és baljóslatú igék” Gavril lelkéig hatolnak, és az empirikus valóságot szakrális, spirituális valósággá változtatják át. A szélzúgás, a lángnyelvek, a lehelet és lélegzet összekapcsolása a Lélek eljövetelének bibliai képét idézik fel. Az isteni liturgia, a szó mágikus erejének a megtestesülése időleges átjárót nyit a két világ, az „állatias” és az „átlényegült” valóság között. Ebben az elbeszélésben a halál elválaszthatatlan része a metamorfózis, amíg az anya halálában változik át, fia, Gavril (Gábriel, Isten hírnöke) lélekben születik újjá.

Az 1917-es forradalmat követően az orosz értelmiség tekintélyes részéhez hasonlóan Bunyin is kénytelen megválni szülőhazájától, először a Krímbe menekül, majd Konstantinápolyon keresztül Párizsba. Még emigrációja előtt írja meg naplóját a forradalomról Elátkozott napok címen, amely Oroszországban sokáig tiltólistán szerepelt, s csupán 1989-ben jelenhetett meg először nyomtatásban. Második feleségével, Vera Muromceva-Bunyinával – kapcsolatuk törvényesítésére Bunyin előző házassága miatt csupán 1922-ben kerülhet sor – 1920-ban örökre elhagyják Oroszországot, és Dél-Franciaországban, Grasse közelében, egy villában telepednek le. Művészetében mindez nem okoz törést, a „hazaváltás” nem tükröződik az író műveiben. Néhány elbeszélésének a helyszíne ugyan Párizs lesz, de hősei itt is oroszok maradnak, orosz szemléletmóddal és érzésvilággal. Az emigrációban Bunyin alkotóművészete kiteljesedik, műveinek svéd fordításban való megjelentetése pedig meghozza az igazi áttörést és a világhírnevet számára. Német, angol és francia nyelven már korábban is jelentek meg írásai, az első svéd fordítások azonban csupán 1924-re készültek el. Önéletrajzi regényéből, az Arszenyev életéből svéd fordításban 1931-ben jelenik meg az Arszenyev ifjúkora, ezt követően, a Nobel-díj átadásának évében, 1933-ban az Arszenyev kóborlásai.

A 19–20. század fordulóján az orosz kultúra képviselői a Kelet morális-filozófiai, valamint vallási tanításaiban elsősorban a nyugati civilizáció értékvesztésének ellensúlyát vélték felfedezni. A Kelet eszmevilága Vlagyimir Szolovjov mellett az orosz „ezüstkor” oly jelentős alkotóit foglalkoztatta, mint Alekszandr Blok, Andrej Belij, Dmitrij Merezskovszkij, Makszimilian Volosin, Velemir Hlebnyikov vagy Nyikolaj Gumiljov. Bunyin Kelet iránti vonzalma már alkotói pályája korai szakaszában megnyilvánult. Műveiben a keleti vallásbölcselet tételei elsősorban az emberi lét alapvető kérdéseinek művészi megfogalmazásában jelennek meg. Az „arab ciklusként” ismert költeményeinek megírásához döntő inspirációt jelentettek az 1903-as törökországi, és az 1907-es, az arab Keletre (Törökország, Egyiptom, Szíria, Palesztina, Etiópia, Algéria, Tunézia, Szudán, Libanon) tett utazásai. Ennek emlékezetét őrzi „Otto Stein” című elbeszélése, melynek azonos nevű főhőse, a fiatal német természettudós keleti expedícióra utazik. A lírai finomsággal megalkotott természetábrázolások, a trópusi világ ámulatba ejtő sokszínűsége éles ellentétben áll a főszereplő gőgös, rideg racionalizmusával, aki önmagába és megkérdőjelezhetetlen szakmai tudásába vetett szilárd hittel igyekszik bizonyítani „a világlétezés sokféleségében rejlő egylényegűséget”, nem ismervén fel ennek a szeme láttára feltárulkozó természeti-kozmikus jelenségeit.

Tolsztoj és a tolsztojánizmus iránti lelkesedése folytán Bunyin ugyan kora ifjúkorától tanulmányozza a buddhista tanokat, de prózájában az ún. „buddhista tematika” csak az 1911-es ceyloni útját követően jelentkezik markánsan. Utazása során az író meglátogatja az ősi fővárost, Anuradhapurát, a Királyok Királyának városát. A város földrajzi, történelmi és építészeti nevezetességeinek leírásában a személyes emlékeken túl az írónak jelentős segítséget nyújtott K. Günther 1914-ben oroszul megjelent könyve, a Ceylon. Bevezetés a trópusi világba. Bunyin két igen kedves könyvétől sosem vált meg: a Sutta Nipátáról, valamint Hermann Oldenberg Buddha-könyvéről van szó. Műveiben többnyire szabadon, emlékezetből idézi Buddha szakrális textusait, ahogyan „A megtagadás éjszakája” című elbeszélésében is. A történet a Magasztos szerzetesekhez intézett intelméről és az erkölcsi parancsnak a megtagadásáról szól egy olyan tanítvány által, akit elragadnak a földi vágyak és szenvedélyek, mert enged Mára istenség démoni csábításának. Ceylon (mai nevén Srí Lanka) az említett két elbeszélés, valamint a „Gótami”, a „Honfitárs” és más történetek színhelyeként az emberiség történelmi őshazáját képviseli: „A Teremtő felruházta Ceylont mindennel, ami értékes és szép lehet a földön. A Teremtő paradicsomot csinált belőle, megtette az ember megalkotásának helyszínéül, és Ádám teljes birtokába adta…” „Az éjszaka” című lírai-filozofikus esszé hőse hirtelen ezzel a felismeréssel áll elő: „Az ősöm Indiában élt.” A „Honfitárs” főhőse, Zotov hasonló utazás és felismerés részesévé válik, amely életét örökre az indiai trópusokhoz láncolja: „Új világ, új egek látványa tárult fel előttem, de úgy éreztem – és ez az érzés, határozottan állítom: félelmetesen eleven volt bennem –, úgy éreztem, láttam már mindezt valamikor.” A „Nagy vizek”-ben Bunyin azokat az érzéseket, gondolatokat jegyzi fel, amelyek az Indiai-óceánon tett háromhetes utazása során törtek fel benne. Írásának főhőse kitágult tudatállapota révén felismeri minden létező egységének misztikus igazságát, megérinti a kozmikus lét, amely „a testünkön keresztül rója titokzatos vándorútját” és maga is eggyé válik ezzel az örökléttel, az időtlen Világmindenséggel. Bunyin írásaiban az emlékezés határai olykor átlépik a földi lét időbeli korlátait, ilyenkor a keleti vallásfilozófiákból ismert előző életek emlékeihez nyúlnak vissza. Ez sejlik fel a „Gótami” című buddhista szellemiségű legendában: „Emlékezett reád a lelkem” – mondaná ki a szeretett férfi Gótami iránti érzelmének valós okát. Ebben az elbeszélésben az emlékező s a Létkerékből szabadulni készülő lélek tér-idő dimenziókon átívelő, mitikus időtlenségébe enged az író olvasója számára bepillantást.

Bunyin létfilozófiája a buddhista tanokkal több ponton is érintkezik. Ilyen a lét egységes mivoltának a szemlélete, a Mindenegységben való feloldódás mint végcél, avagy a kezdet és a vég hiányának az érzete, amely „a sorozatos újra megtestesülések” (reinkarnáció) tanához kapcsolható. Már az 1901-ben írt „Csönd” című elbeszélésben megfogalmazódik a Világmindenséggel való egyesülés eszméje, az abban megtalált béke és megnyugvás gondolata: „Úgy érzem, hogy egyszer majd eggyé válok ezzel az örök csönddel, amelynek küszöbén állunk, és hogy a boldogság csakis benne rejlik.” A „Köd” és a húsz évvel későbbi, „Az éjszaka” című műveiben Bunyin a létezés misztériumát kutatja, a természet, az emberi történelem, a lét univerzális törvényszerűségeinek a feltárására tesz kísérletet. „Az éjszaka” mozaikszerű felépítése első látásra a szövegrészek szabad váltakozását sejteti, jóllehet a sorrend, az ismétlések és visszatérő gondolatok egymásra építése a lírai meditáció szabályainak megfelelő gondolatfolyamot tükröz. A lírai-filozofikus esszé egyszerű történetre épül: az elbeszélő tengerparti sétájáról hazatérve, a balkonon merengve hallgatja a tenger szakadatlan morajlását. Az éjszakai égbolt feneketlen mélysége és a fásultan mozdulatlan tenger ritmikus hullámzása belesimulnak a „világméretű hallgatásba” azon a különös órán, amikor a lírai én álom és ébrenlét köztes tudatállapotában a világegyetem ősi titkait fürkészi. Az idő, a tér és az anyag fogságába kényszerítő nappal uralmából csak az éjszaka hoz megszabadulást. Az Univerzummal való egyesülést megelőző állapotot a bunyini poétikára jelentős hatást gyakorló Fjodor Tyutcsev a „kifejezhetetlen fájdalom órájaként” festi meg. Minden élőnek keresztül kell mennie a „sötétség óráiban” azon a bizonyos „feneketlen szakadékon”, ahol megtapasztalja az „önmegtagadás” (anatta) és a megsemmisülés eksztázisát. Tyutcsev szerint a sötétség princípiumának „szörnyű bája” ebben áll, ezért vonz bennünket a világosságnál is nagyobb erővel. „Az éjszaka” szimbolikus záróképében, amelyben a gondolataiba feledkezett lírai hős a tenger vizének érintése által válik eggyé az Univerzummal és a benne jelenlévő számtalan élettel, a teljesség és Egység érzékelésének vágya minden emberi bölcselkedésnél erősebbnek bizonyul. Az esszé zárása egyben utalás a földi élet kezdetére: mindannyian ugyanabból az egysejtűből származunk, amelyik valaha az óceánban élt.

Az idősödő író 1929. május 2-ára datált vallomását tanítványa, Galina Kuznyecova jegyezte fel: „Attól kezdve, hogy megértettem, az élet olyan, mint az Alpok megmászása, mindent értettem. Megértettem ugyanis, hogy a dolgok mennyire jelentéktelenek. Csupán néhány olyan megváltoztathatatlan, organikus elem létezik, amelyet nem lehet figyelmen kívül hagyni: a halál, a betegség, a szerelem – minden más jelentéktelen.” A közös emberi sorsra utalt Bunyin az Oroszországban írt „Testvérek” című elbeszélésében is. A címválasztás és a buddhizmus szent könyvéből, a Sutta Nipátából kölcsönzött mottó az Univerzum erőivel szembeni védtelenségre, a szenvedés és halál kollektív osztályrészére enged következtetni: „Nézd a testvéreket, kik egymást verik. A bánatról akarok szólni.” „A vak” című, már az emigrációban írt elbeszélésében is azt a testvéri sorsközösséget érzékelteti az író, amelynek a felismeréséhez sorstragédiák, kataklizmák átélésén keresztül vezet az út, akár egyéni, akár közösségi szinten: „Igen, igen, mindannyian testvérek vagyunk. De csak a halál vagy a nagy bánat, a nagy szerencsétlenségek juttatják eszünkbe ezt igazi és ellenállhatatlan meggyőző erővel, megfosztva minket földi rangunktól, kiszakítva a hétköznapi élet köréből.” A legszürkébb, legészrevétlenebb, legszerencsétlenebb élet is drága, hiszen maga a lét ölt testet benne s általa. „Micsoda gyönyörűség: lenni! Csupán látni, még akkor is, ha csak ezt a füstöt látjuk, ezt a fényt. Ha nem volna kezem és lábam, ha csupán ülni tudnék a padkán és nézném a lenyugvó napot, ez is boldoggá tenne. Csak az kell, hogy lássunk és lélegezzünk” – vallja Bunyin a lét feltétlen szeretetéről. „Lépkedek, lélegzem, látok, érzek – hordozom magamban az életet, annak teljességét és örömét” – írja „A vak” című filozofikus tematikájú karcolatban. A közös emberi sorsot illetően „Az ismeretlen barát” író-főhőse továbblép, mikor a téridő négydimenziós koordináta-rendszere által nem behatárolt egységes lélekről, gondolatról és érzésről beszél: „Milyen furcsa! Valakinek a keze valahol valamit megírt, valakinek a lelke kifejezte saját titkos-szent életének egy kicsinyke szeletét épp csak kicsinyke utalásokon át – hisz ugyan mit tud kifejezni a szó, akár az olyan is, mint az Öné! –, és tessék: hirtelen eltűnik a tér, az idő, a sorsok és helyzetek különbözősége, és az Ön gondolatai és érzései az enyémekké válnak, közösekké. Szent igaz, csak egyetlen, egységes lélek létezik a világban.”

1924-ben a Zveno párizsi emigráns lapban „Kívül” címen Bunyin három rövid elbeszélést, ún. miniatúrát jelentet meg „Névnap”, „Zene” és „A szkarabeuszok” címmel. Ezek a filozofikus tematikájú feuilletonok Bunyin tökéletességre törő alkotói igényét példázzák. A „Névnap” álom és emlékezet rokonságát állítja a középpontba, a főhős számára egyszerre álom- és emlékképként sejlik fel egy múltbéli névnapi ünnepség egy régi nemesi kúrián. Az elbeszélésben az író által megformált képi világot (valóságot), ahogyan a narratíva szövegstruktúráját, a kínai filozófiában jinnek és jangnak nevezett ellentétes princípiumok építik fel. A nap vakító fénye már elviselhetetlenül éget, mikor az égbolton sötét felhők kezdenek gyülekezni, és némaság üli meg az udvarházat. Közeledik az átlépés pillanata a „nagy határvonalon”, amikor a jelenségek saját ellentétpárjukba fordulnak át. A metaforikusan megjelenített bánat képi síkja többszintű jelentéstársítás lehetőségét kínálja. Egyrészt a történelmi emlékezethez, a régi Oroszország elvesztéséhez nyúlik vissza, másfelől az élet illuzórikus, átmeneti, látszat jellegének felismeréséhez vezeti el az emlékezőt. Az elbeszélésciklus másik, „Zene” című darabjának narrátora alvás és ébrenlét köztes tudatállapotában ismeri fel a benne rejlő „teremtő képzelet” mágikus képességét. Azt a hatalmas, isteni teremtő erőt, amely nem pusztán elképzelni és elgondolni tud dolgokat, mint „az összes Tolsztoj és Shakespeare képzelőereje együttvéve”, hanem képes azokat az anyagban megteremteni is. Az orvostudomány a különböző tudatállapotoknál az agyhullámok eltérő mintázatát mutatta ki. Ahogyan mélyebbre jutunk a relaxációban, elérjük a théta állapotot, ahol is kitágulnak a tudati képességek, felidézhetővé válnak elfeledettnek hitt múltbéli emlékek, fokozódik a gondolat kreatív, teremtő ereje. Bunyin fokozott érdeklődése az oneirikus állapotok feltárása iránt művészetét a szürrealisták azon törekvésével rokonítja, hogy feltárják az egyéni és kollektív tudattalan rejtett tartalmait. Innen eredeztethető az író művészi prózájában a lelki jelenségek modern megvilágítása, ahogyan az élet álomként való érzékelésének a motívuma is.

Az irodalmi Nobel-díjat 1933-ban az orosz klasszikusok prózai hagyományainak folytatásáért ítélték oda Bunyinnak. Az első jelölés egy évtizeddel korábbra datálható, 1922-re, amikor az emigráns író-filozófus Mark Aldanov három szintén emigráns orosz író, Ivan Bunyin, Alekszandr Kuprin és Dmitrij Merezskovszkij együttes jelölését kezdeményezte azzal a nem titkolt céllal, hogy a közös kandidatúra világszerte megemelje a „száműzött orosz irodalom” presztízsét. A kezdeti sikertelenség után 1930-ban Anton Karlgren koppenhágai professzor recenziójának köszönhetően Bunyin neve, immár egyedüli orosz jelöltként, ismételten felkerült a Nobel-díj várományosainak a listájára. Az emigráns orosz írót Karlgren a megelőző évszázad dicső orosz irodalmi vonulatának utolsó képviselőjeként méltatta, akinek az Arszenyev élete című regénye „idővel az orosz irodalom mesterművei között foglal majd helyet”. Az Arszenyev élete annak a ciklusnak a záróakkordjaként értelmezhető az orosz (ön)életrajzi regények vonulatában, amely Szergej Akszakov Családi krónika és Lev Tolsztoj Gyermekkor, Serdülőkor, Ifjúság trilógiájával indult. Bunyin a kezdetektől határozottan ellenezte, hogy regényét a kritika önéletrajzi műnek tekintse, ugyanakkor az önéletrajzi jelleg több ponton is megnyilvánul a szerző és a főhős életének szembetűnő párhuzamaiban. A regény egyes elemzői Bunyin könyvének újszerűségét abban a formai elvben látják, hogy a szerző szinte egyetlen szabadon szárnyaló monológként alkotta meg a textust, amelyben egységes egészet hoz létre egyfelől az érzékeléshez, másfelől a gondolkodáshoz társítható narratívák szabad váltakozása. Már a korabeli kritika felfigyelt az Arszenyev élete és Marcel Proust Az eltűnt idő nyomában című, egyes szám első személyű, önéletrajzi elemekben bővelkedő gondolatfolyam-regénye közti analógiára. Bunyint magát is megdöbbentette a két mű közötti hasonlóság, ezért nyilatkozataiban fontosnak tartotta tisztázni, hogy mire a Proust-regény olvasásának nekilátott, az Arszenyev életének első könyvei már elkészültek. Sem Proust, sem Bunyin regénye nem értelmezhető klasszikus visszaemlékezésként, mert bennük nem az emlékezésé, hanem az emlékezeté a főszerep. A lírai és az önéletrajzi elemek, valamint az eltérő műfaji elvek vegyítése a regényben sajátos szintézist eredményez. A főhőst az író saját ifjúkori énjéről mintázza, s annak életét kívülről szemlélve Bunyin egyben saját léttapasztalatait is összegzi. Az életrajzi kontextus, mely az európai „életrajzi regények” vagy „fejlődésregények” valamennyi típusában kardinális szerepet tölt be, az Arszenyev életében kozmikus megvilágításba kerül, ezáltal Bunyin írását a beavatás-regény (iniciációs regény) irodalmi műfajához érezhetjük közel.

Lev Tolsztoj személyiségének, eszméinek és irodalmi munkásságának Bunyin világszemléletére és poétikájára gyakorolt erőteljes hatását a kortársak visszaemlékezései is megerősítik. Az otthon hallott anekdoták, történetek nagyobb befolyással bírtak a bunyini Tolsztoj-képre, mint a nagy író művei: Bunyin apja és Tolsztoj ugyanis személyes ismeretségben álltak, bajtársak voltak a szevasztopoli ütközetben. A huszonéves Bunyin Poltavában még a tolsztojánus mozgalomhoz is csatlakozott azzal a nem titkolt szándékkal, hogy ikonja közelébe kerülhessen. A Tolsztoj megszabadulása, a Tolsztoj-emlék nagyszabású summázata 1937-ben jelent meg Párizsban, külön kötetben. A hatalmas Tolsztoj-életrajzból az író a legmarkánsabb vonások közt tallóz, s oly meggyőző hitelességgel veti őket egybe, hogy Tolsztoj alakja már-már életre kel az olvasó előtt. A személyes beszámolók, a Tolsztoj-művekből és naplókból vett idézetek, Jekatyerina Lopatyina elbeszélései, Tolsztoj leánya, Alekszandra Lvovna és a kortárs irodalomkritikusok visszaemlékezései, valamint a Bibliából, Buddhától és más ókori auktoroktól kölcsönzött idézetek együttesen képezik a narratívát. Az így elkészült mű Bunyin barátja és kritikusa, Pjotr Bicilli szerint műfajilag nem életrajz, inkább „legenda”, a nagy ókori mítoszok modern átirata, azaz költői eszközökkel alkotott történet egy olyan személyről, aki valamely örök idea megtestesítőjeként vált ismertté. A pozitív hangvételű recenziók ellenére a Tolsztoj-könyv alapgondolata kritikusai számára rejtve maradt, a címben szereplő „megszabadulás” kulcsszó valódi jelentését nem sikerült megfejteniük. Bunyin szerint könyve mondanivalójának a felfedéséhez Bicilli elemzése állt a legközelebb, melynek értelmében az írót az a cél vezérli, hogy magyarázatot találjon Tolsztoj életének utolsó, talánnyal teli epizódjára, amelyet „Tolsztoj szökése” szófordulattal szokás emlegetni. Bicilli értelmezésében Tolsztoj tettét Bunyin „megszabadulásként” fogja fel. „Ám vajon mitől is szabadul meg Tolsztoj?” – tér rá a végső kérdésre a Szófiai Egyetem professzora. „Jasznaja Poljana-i környezetétől, a családi kötöttségek alól? Nem – felel Bunyin szellemében –, a haláltól.” Könyvében Bunyin egy euripidészi idézettel él: „Ki tudja, talán az élet a halál, és a halál az élet.” Ezek után arra a következtetésre jut, hogy az emberi élet mindaddig elviselhetetlen, amíg rá nem lelünk értelmére – a haláltól való megszabadulás módjára. Bunyin értelmezésében Tolsztoj élete a halálra készülődés jegyében telt, számára a halál „megszabadulást”, visszatérést jelentett a kezdetekhez, feloldódást a Mindenegységben. Azt, hogy vajon mi történik a halál után, Tolsztoj szavaival Bunyin így fogalmazza meg: „A lelkem él, és tovább fog élni. »Csakhogy az már nem a te lelked lesz« – mondják erre. De hisz éppen ez a jó, hogy ehhez a valamihez, ami énutánam élni fog, nem lesz hozzákeveredve személyiség, felelem. Hiszen a személyiség az, ami akadályozza a lelkem összeolvadását a Mindenséggel.” A Keletkezési Láncolatból történő kilépés és a Mindenegységgel való egyesülés gondolata Tolsztoj eszméivel és a buddhista tanokkal való megismerkedését követően Bunyint egészen élete végéig izgatta, ahogy láthatjuk „Az éjszaka” és a Tolsztoj megszabadulása programadó műveiben.

A Nobel-díjas író elhatárolódott az orosz szimbolizmus filozófiai és spirituális esztétikájától, ahogyan kora egyéb modernista irányzataitól is, amelyeket pusztán „a divatnak való behódolás költői maszkjai” szófordulattal illetett, életműve mégis az orosz „ezüstkor” mentális és spirituális kultúrájába ágyazódik be. Műveit Sztálin halála után, az olvadás korszakában kezdik kiadni a Szovjetunióban, csak néhány marad tiltólistán egészen a peresztrojkáig.

Írói munkájára Bunyin küldetésként tekintett, életművével nem csekélyebb hivatást vállalt fel, mint hogy a lét érzékelésének megtapasztalt teljességét öntse szavakba, formálja verbális valósággá. Galina Kuznyecova naplójában felidézi a rituális előírásokra emlékeztető napirendet, ahogyan Bunyin missziójának beteljesítéséhez készülődött: „Hasonlóan a buddhista szerzetesekhez, jógikhoz s általában véve azokhoz az emberekhez, akik valamely spirituális úton járnak, ő is úgy indult neki ennek az útnak, hogy elkezdte fokozatosan egyre inkább »megtisztítani« önmagát. Igyekezett mértékletesen enni, inni, korán lefeküdni, minden áldott nap nagyokat sétálni, és amikor írt, még a legforróbb napokon is, még a legkönnyebb helyi bort is száműzte asztaláról, és gyakorta csupán este étkezett. Művészetének hajóján… csupán arra méltó, lényegi elemek maradtak. Mindennek kifogástalannak kellett lennie, mindennek tökéletesen kellett ragyognia… Azt akarta, hogy minden tökéletes legyen.” Egyetlen regényét, az Arszenyev életét, akárcsak Bunyin egész életművét, ennek a teljességnek, tökéletességnek a visszfénye ragyogja be. Bunyin, az író szent kötelességének érezte a mulandót öröklétűvé átmenteni és megőrizni a kulturális emlékezet számára.

Rácz Ildikó Mária

CSÖND

Esőben, éjszaka érkeztünk meg Genfbe, de hajnalra az esőből csak a levegő frissessége maradt meg. Kinyitottuk a balkon ajtaját, és elárasztott minket az őszi reggel bódító hűvössége. Az utcákon olvadozott a tó felől húzódó tejszínű köd, a nap halványan, de már vidáman ragyogott a ködben, és a nedves szél halkan ringatta a balkon oszlopain a vadszőlő vérvörös leveleit. Gyorsan megmosakodtunk, felöltöztünk, és kisétáltunk a szállodából, a kiadós alvástól felfrissülve készen álltunk bármiféle kóborlásra, eltöltött bennünket az a fiatalos előérzet, hogy a mai nap valami jót tartogat a számunkra.

– Csodálatos reggelt küldött nekünk ismét az isten! – szólalt meg útitársam. – Észrevetted, hogy miután megérkezünk valahova, első nap mindig szép idő van? Nem dohányozni, tejet inni és zöldséget enni, a szabadban élni és a nappal együtt ébredni – mennyire nemesíti ez a lelket! Hamarosan már nemcsak az orvosok, hanem a költők is beszélni fognak erről… Nem dohányozni, nem dohányozni! – ez olyan érzéssel tölti el az embert, amit rég nem tapasztalt: a tisztaság és fiatalos frissesség érzésével.

De hol van a tó? És egy pillanatra tanácstalanul megálltunk. A távolban a tó enyhe, halvány ködbe burkolózott, és a macskakövek az utca végén a napfényben úgy ragyogtak, mint az arany. És mi fürgén elindultunk a nedves és fényes macskaköveknek tűnő valami felé.

A kihalt parton, a ködön keresztül, a nap már erősen tűzött, és minden ragyogott a szemünk előtt. De a völgyek, a tó és a távoli Savoyai-Alpok még mindig hideget leheltek. Mikor kiértünk a tópartra, önkéntelenül megtorpantunk abban az örömteli ámulatban, melyet akkor érez az ember, mikor a magasból hirtelen elé tárul a tenger, a tó vagy a völgyek tágas horizontja. A savoyai hegyek halvány reggeli párában olvadoztak, és a napfényben alig lehetett megkülönböztetni őket: csak ha jobban szemügyre veszi az ember, akkor pillantja meg a gerinc vékony, aranyszínű, égbolton kirajzolódó vonalát, és érzékeli a hatalmas tömegű hegyóriásokat. A közelben, a völgy hatalmas terében, a köd hűvös és nedves frissességében feküdt a kék, áttetsző, mély tó. Még szunyókált, akárcsak a városnál zsúfolódó csónakok ferde vitorlái. Mint szürke szárnyak, úgy emelkedtek a levegőbe, de még tehetetlenül csüngtek a reggeli csendben. Két-három sirály siklott alacsonyan és szelíden a víz felett, majd az egyik hirtelen megcsillant mellettünk, mikor az utca felé röppent. Egyszerre fordultunk utána, és láttuk, ahogy a szokatlan látványtól megrémülve éles és gyors fordulatot tesz visszafelé… Boldogok, kiknek városát napsütéses reggelen sirályok látogatják!

És elfogott bennünket a vágy a hegyek, a tó, a messzeség iránt… Amíg a köd felszállt, a városban barangoltunk, bort és sajtot vettünk egy étteremben, gyönyörködtünk a tiszta és barátságos utcákban, megcsodáltuk a csendes, aranyló kertek festői nyár- és platánfáit. A türkizkék égbolt immár fényesen és tisztán ragyogott fölöttük.

– Tudod – mondta a társam –, többnyire el sem hiszem, hogy tényleg olyan helyeken járok, melyekről hajdanán a térképet nézve csupán álmodoztam, és erre mindig is szeretném emlékeztetni magam. Érzed, hogy e hegyek mögött, oly közel van hozzánk Olaszország? Érzed a délvidék varázsát ebben a csodálatos őszidőben? És ott van Savoya – azoknak a kis savoyai fiúknak az otthona a majmokkal, akikről gyerekkoromban oly megható történeteket olvastam!{1}

A mólóknál a hajók és a hajósok is szundítottak a napsütésben. Az áttetsző kék vízben tisztán látszott minden: a homokos fenék, a cölöpök, a hajógerendák. Egészen nyárias volt a reggel, és csupán a tiszta levegőből áradó nyugalomból érződött, hogy ez már az ősz utolsó napjainak a nyugalma. A ködnek nyoma sem maradt, és a tó szokatlanul messzire ellátszott a völgyben. Mi pedig levetettük a zakónkat, feltűrtük ingujjunkat, és megfogtuk az evezőket. A kikötő elúszott, egyre távolodott. Eltűnt a napsütötte város, a tópart és a parkok is… Előttünk vakítóan csillogott a víz, egyre mélyebbé, súlyosabbá és áttetszőbbé vált a csónak körül.

Öröm volt belemártani az evezőket, érezni rugalmasságát, és nézni, ahogyan a vízcseppek fel-felröppennek az evezőlapátok alól. Amikor hátrapillantottam, megláttam útitársam kipirult arcát, és a lankás hegyek között szabadon és háborítatlan elterülő mély, széles völgyet a sárguló erdőkkel, szőlőültetvényekkel és parkos villákkal. Egy pillanatra leeresztettük az evezőket – és mély csend ereszkedett ránk. Szemünket lehunyva sokáig hallgattuk a csónak oldalánál futó víz egyhangú csobogását. Csupán e hangból is sejteni lehetett, milyen tiszta és áttetsző a tó.

– Mehetünk? – kérdeztem.

– Várj egy kicsit – hallgasd csak!

Teljesen felemeltem az evezőket, és a csobogás lassan kezdett elhalni. A lapátokról egy-egy vízcsepp hullott alá… A nap egyre jobban égette az arcunkat… És ekkor messziről, nagyon messziről egy harang magányos, ütemes csengése hangzott fel valahol a hegyekben. Olyan távol szólt, hogy néha alig volt hallható.

– Emlékszel a kölni dóm harangjára? – kérdezte útitársam halkan. – Előbb felébredtem, mint te, még alig pirkadt, álltam a nyitott ablaknál, és hosszasan hallgattam a harang magányos-csengő zúgását az öreg város felett. Emlékszel a katedrális orgonájára azzal a középkori szépségével? A Rajnára, az ősi városokra, a régi festményekre, Párizsra… De ez nem ugyanaz, ez jobb…

A harang tiszta, szelíd hangja elhallatszott hozzánk, élvezet volt hallgatni, meg ülni csukott szemmel, érezni a simogató napsugarat az arcunkon, és a víz lágy hűvösségét. Távoli, tompa, dühös kerékzakatolással, tőlünk két versztányira egy fehér, csillogó kis gőzhajó haladt el. Hosszasan futottak felénk a lágy, széles, üvegszerű hullámok, majd gyengéden ringatni kezdték a csónakot.

– Nohát, itt vagyunk a hegyekben – mondta a társam, mikor a távolodó gőzhajó sziluettje zsugorodni kezdett. – Az élet a hegyek mögött maradt valahol, mi pedig belépünk annak a csendnek az áldott birodalmába, amelynek a mi nyelvünkön nincsen neve.

Lassan evezett, közben hol beszélt, hol hallgatott, a tó pedig egyre szélesebbre tárt karokkal ölelt körül minket. Hol mintha közelebbről, hol távolabbról hallatszott volna a harangszó.

„Valahol a hegyekben – gondoltam – egy kis harangtorony rejtőzik, és egyedül ünnepli csengő hangjával a békét és a vasárnap reggel csöndjét; a hegyi ösvényeken, a kék tó fölött magához hívogat…”

Gyengéd őszi színekben pompáztak a távoli hegyekben az erdők és ligetek, magányosan töltötték a derűs őszi napot a kertekben álló festői villák… Hogy kimossam a poharat, vizet merítettem bele, majd felfelé löttyintettem. A vízcseppek felröppentek és megcsillantak a levegőben.

– Emlékszel „Manfrédra”?{2} – kérdezte útitársam. – Manfréd a Berni-Alpokban, a vízesésnél. Délidő van. Varázsigéket mormol, vizet merít a markába, és a levegőbe dobja. A vízesés szivárványában megjelenik a Hegyek Szűze… Milyen csodálatos is ez! Az jutott az eszembe, hogy a víznek is lehet hódolni, ahogyan egykor a tűznek hódoltak… Mennyire érthető is a természet istenítése! Micsoda hatalmas boldogság élni, létezni a világban, lélegezni, látni az eget, a vizet, a napot! És mi mégis boldogtalanok vagyunk! Mi lehet ennek az oka? A mulandóság, a magány, a helytelenül élt élet? Itt, ezen a tavon járt egykor Shelley és Byron… majd Maupassant, magányosan és az egész világ boldogsága utáni vággyal a szívében. És valamennyi álmodozó – akik valaha szerettek és fiatalok voltak, és akik azért jöttek ide, hogy boldogok legyenek – elment, eltűnt örökre. Te is, én is így megyünk el… Kérsz egy kis bort?

Letettem a poharat, ő töltött, és szomorú mosollyal hozzátette:

– Úgy érzem, hogy egyszer majd eggyé válok ezzel az örök csönddel, amelynek küszöbén állunk, és hogy a boldogság csakis benne rejlik. Emlékszel Ibsenre: „Hallod, Maja, a csendet?”{3} És te hallod a hegyek csendjét?

Sokáig néztük a hegyeket és a fölöttük elterülő tiszta, szelíd eget, melyben az ősz reménytelen szomorúsága lakozott. Elképzeltük magunkat a távoli hegyek szívében, ahová még nem tette be ember a lábát… A mély és minden oldalról körülzárt völgyek felett magasan jár a nap, az égbolt és közöttünk lévő hatalmas térben egy sas köröz… Csak ketten vagyunk, egyre mélyebben hatolunk be a hegyekbe, hasonlóan azokhoz, akik havasi gyopár után kutatva pusztulnak el… Lassan eveztünk, és a halkuló kongást hallgatva a savoyai utazásról beszélgettünk, arról, mennyi időt töltünk majd el itt és ott, de gondolataink akaratlanul is visszatértek a boldogságról szőtt álmokhoz. A számunkra új természet szépsége, a művészet és a vallás szépsége mindenütt azzal az ifjúkori vágyakozással töltött el bennünket, hogy életünket hozzá emeljük, hogy igazi örömökkel töltsük meg, és hogy ezeket az örömöket megosszuk a többi emberrel. A nők, akiket úton-útfélen követtünk tekintetünkkel, a szerelem vágyát szították bennünk, a magasztos, romantikus, finoman-érzéki szerelemét, mely szinte istenítette az eszményi nőalakot, amely felvillant előttünk… De vajon nem tündérmese az olyan boldogság, amely annál messzebb illan a sötét erdők és hegyek mögött, minél inkább kergeted?

Ezeket a sorokat társamnak{4} szentelem, akivel oly sok mindent átéltünk az út során, és aki egyike azon keveseknek, akiket szeretek. Üdvözletem küldöm minden vándorlásban, álmodozásban és érzésben közös barátunknak.

1901

RÁCZ ILDIKÓ MÁRIA FORDÍTÁSA

{1} Bunyin vélhetően Hector Malot Talált gyerek című ifjúsági regényére utal. [Itt és a továbbiakban a másképp nem jelzett jegyzetek a szerkesztő megjegyzései.]

{2} Lord Byron drámai költeménye, Bunyin 1903-ban lefordítja oroszra.

{3} Pontatlan idézet Henrik Ibsen Ha mi holtak felébredünk című drámájából.

{4} Ezek a sorok Vlagyimir Pavlovics Kurovszkij (1869–1915) festőre, az Odesszai Művészeti Múzeum kurátorára utalnak. Az író így emlékezik róla: „Kurovszkij ritka társ volt, mindig érdekes volt vele az együttlét: senki sem tudta hozzá hasonlóan észrevenni az emberekben és a természetben azt, ami a többség figyelmét elkerülte.” (I. A. BUNYIN, Szobranyije szocsinyenyij v 9 tomah, II., Hudozsesztvennaja Lityeratura, Moszkva, 1965, 513.)