JAMES

HOLLIS

Tartalmas

élet

A belső erő megtalálása

C. G. JUNG SZELLEMÉBEN

PARK KÖNYVKIADÓ

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

James Hollis: A Life of Meaning. Relocating Your Center of Spiritual Gravity

Sounds True, Boulder, 2023

Fordította Turóczi Attila

Copyright © 2023 by James Hollis

This translation published by exclusive license from Sounds True, Inc.

All rights reserved.

Magyar kiadás © Park Kiadó, Budapest, 2024

Hungarian translation © Turóczi Attila, 2024

Minden jog fenntartva

Borítóterv © Hlatki Dorottya

Szerzőfotó © Oxana Holtmann

A bibliai idézeteket a Szent István Társulat bibliafordítása alapján közöljük.

Felelős kiadó Tönkő Vera

A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Szala Boglárka

Szerkesztette Polgár Anita

A szöveget gondozta Pávay Andrea és Markwarth Ágnes

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. készítette

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-633-019-4

Tartalom

Bevezetés

ELSŐ FEJEZET

Az első napok jellemformáló hatása

MÁSODIK FEJEZET

Amikor minden széthullik az élet delének átmenetében

HARMADIK FEJEZET

Találkozások az árnyékkal a magán- és közéletben

NEGYEDIK FEJEZET

A hét főbűn a lélektan lencséjén át

ÖTÖDIK FEJEZET

Vadászat az életünket romboló szellemekre

HATODIK FEJEZET

Belső erőnk megtalálása változások idején

HETEDIK FEJEZET

Utazásunk áttekintése

NYOLCADIK FEJEZET

Teljesebb élet a halandóság fényében

ÖSSZEGZÉS

Mit akar a psziché?

Ezt a könyvet életem szerelmének, Jillnek ajánlom, akinek állandósága és jelenléte megtartotta bennem a lelkierőt.

Valamint gyermekeinknek: Tarynnek, Timnek, Jonah-nak és Seah-nak.

Szeretnék köszönetet mondani Liz Harrisonnak, illetve Jennifer Yvette Brownnak, akik a különböző témakörökben megláttak egy egész könyvet. És Gretel Hakansonnak, aki szerkesztői és kutatói munkájával feltette a pontot a Tartalmas élet i-jére.

Eljön az idő,

amikor ujjongva

ünnepled érkező önmagad

saját ajtódnál, saját tükrödben.

DEREK WALCOTT: Szerelem szerelem után

(Devecseri Gábor fordítása)

Bevezetés

Ebben a könyvben a tartalmas életre nyíló ajtókat tárjuk fel. A tematika nagyjából az életszakaszok kibontakozási sorrendjét követi, és a jungi analízissel töltött negyven-egynéhány évem tapasztalatait sűríti össze. Pályafutásom elején bölcsészprofesszorként tanítottam egyetemen. Életem közepén átképeztem magam a zürichi Jung Intézetben, majd jungi analízissel kezdtem foglalkozni. Sok-sok emberrel találkoztam és dolgoztam terapeutaként, és természetesen saját megfigyeléseim, olvasmányaim és gondolataim is voltak ezen a téren. Könyvemben olyan kérdéseket teszek fel, amelyek valóban számítanak az életben, ugyanis meg vagyok róla győződve, hogy a nagy kérdések nagyobb élethez vezetnek – olyan élethez, amely az ember elméjét, szellemét és lelkét egyaránt megmozgatja. Jelen kötet az elmúlt évek legnépszerűbb témáit és azokat a problémaköröket tárgyalja, amelyek a jelek szerint újra meg újra előkerülnek a pszichoterápia során.

Könyvem hangvétele valamivel oldottabb, mint a korábbiaké, mivel esszégyűjteményem alapanyagát 2019-ben a coloradói Boulder városában, a Sounds True Kiadó stúdióiban rögzítettük. Később sok hallgató kért kísérőszöveget a hanganyaghoz, és nagyon megörültem, amikor a Sounds True szerkesztői is rábólintottak az ötletre. Az érthetőség kedvéért néhány esetben módosítottam a szövegen, de a nyomtatott anyag összességében mindenben megfelel az élőszavas változatnak.

James Hollis

Washington, DC, 2022

ELSŐ FEJEZET

Az első napok jellemformáló hatása

Ebben a fejezetben rátekintünk utazásunkra, amelyet életnek nevezünk, és megvizsgálunk néhány olyan jellemformáló eseményt, amellyel első napjainkon találkozunk. Különösen azokat, amelyek velünk maradnak, és befolyásolják döntéseinket, néha belekényszerítve valamibe, máskor pedig éppen távol tartva bennünket valamitől. Carl Gustav Jung szerint az élet csupán rövidke szünet két misztérium között. Nehéz lenne ennél jobb meghatározást találni, s ehhez csak annyit tennék hozzá, hogy e rövidke szünetet éljük meg olyan fénylőn, amennyire tőlünk telik. De hogyan tehetjük ezt meg?

Tegyünk fel lényegre törő kérdéseket!

A személyes növekedés és fejlődés útja nem a válaszok megtalálásán keresztül vezet, holott fiatalkorunkban mindannyian erre vágytunk. A válaszok a legjobb esetben is csak rövid ideig szolgálnak bennünket – vagy eleve nem a saját válaszaink. Az élet örökké fejlődik, a tegnap igazsága a holnap börtöne lesz. Talán emlékeznek a régi bölcsességre, amely szerint nincs annál nagyobb börtön, mint amelyről nem tudjuk, hogy benne vagyunk. Én abban hiszek, hogy a nagy kérdések feltétele és szem előtt tartása nagyobb életet jelent. Ne érjük be a nyilvánvaló válaszokkal, amelyek végül csak korlátoznak bennünket.

Válaszaink arról szólnak, honnan jövünk. A kérdések útnak indítanak. Gyakran mondogatom pácienseimnek a pszichoterápia során: „Nem a gyógyítás a lényeg, hiszen ön nem beteg, ön maga a folyamat. A terápia arról szól, hogyan lesz érdekesebb az élete saját maga számára – tele kalanddal, olyan hétköznapi döntésekkel, amelyek egyszerre teremtik meg és fejezik ki az értékeit.”

Életünk első éveiben kiszolgáltatottságunk okán – érthető módon – a túlélésről szóltak a kérdéseink: Ki fog rólam gondoskodni? Mit kell tennem, hogy továbbra is elfogadj? Mit kell tennem, hogy ne haragudj rám? Meg tudod tanítani, miről szól a világ? Bár ezek a kérdések ma is kapcsolódhatnak a jóllétünkhöz, ha továbbra is ezek határozzák meg az életünket, akaratlanul is infantilizálnak, fenntartják a kezdeti kiszolgáltatottságot, és megakadályozzák, hogy a saját kezünkbe vegyük életünk irányítását.

Ebben a könyvben tehát más kérdéseket fogunk feltenni – olyan kérdéseket, amelyek segítségével felderíthetjük kiszolgáltatottságunk makacs zárványait, és remélhetőleg jobban bánhatunk az ellenállásainkkal és elakadásainkkal. A kérdések vizsgálatát a válaszok megtalálásával kapcsolatos szempontok követik, s remélem, ezek is hasznosnak bizonyulnak majd. Az én válaszaim azonban talán nem vonatkoztathatók olvasóim életére. Mindenkit arra biztatok tehát, hogy találja meg a saját válaszait!

Mai tetteinket nagyrészt az vezérli – vagy legalábbis befolyásolja –, hogy milyen történeteket tettünk magunkévá korábban. Ezek a töredékes belső elbeszélések és „részforgatókönyvek” határozzák meg, hogy kik vagyunk, kik a „többiek”, és azt is, hogy hogyan kellene egymáshoz viszonyulnunk. Történeteink egy része egészen nyílt és tudatos, mivel az idősebbek – a tanáraink és a társadalom – konkrétan megtanították, hogyan gondolkozzunk, érezzünk és viselkedjünk. Más történeteket mi magunk rakosgattunk össze csendben egészen addig a pontig, amikor ezek a történetek észrevétlenül elkezdték meghatározni, hogy kik vagyunk – vagy legalábbis azt, hogy mit gondolunk arról, kik vagyunk.

Ha meg akarjuk érteni önmagunkat, ha mélyebb, autonóm döntéseket szeretnénk hozni a múlt által meghatározott viselkedésminták futtatása helyett, mindenképpen tudatosítanunk kell, hogyan működnek ezek a történetek a mindennapi életünkben. Mint tudjuk, a tudattalannal épp az a baj, hogy tudattalan. Valójában még azt sem jelenthetjük ki kellő bizonyossággal, hogy létezik, bár döntéseink, illetve rejtett életünk bizonyos vonatkozásai lépten-nyomon megjelennek az életünkben. Kik vagy milyen tényezők hozzák meg ezeket a döntéseket?

Valaki vagy valami rendezi a darabunkat, figyeli a légzésünket, az emésztésünket, az érzelmi folyamatainkat. Valami minden éjjel álmokat küld nekünk. Valami folyton fut a háttérben. Meg kell próbálnunk tetten érni, mi történik a tudattalanban. Hogyan bánhatunk vele tudatosabban és megfontoltabban? Természetesen csak akkor vagyunk képesek tudatosítani valamit, ha felbukkan egy viselkedésmintában, egy álomképben, egy testi panaszban vagy a másikra vetített képben.

Az álmok és a tudattalan birodalma

Új páciensek gyakran kérdezik: „Honnan kezdjem az utamat az analízisben?” Erre mindig azt felelem: „Kezdjük a viselkedésmintáival!”

Senki sem úgy ébred reggelente, hogy fogmosás közben, a tükörbe bámulva arra gondol: „Ma valami ostobaságot művelek, ahogy szoktam, már évtizedek óta.” Valószínűleg mégis ez történik. Múltbéli döntéseinket ismételgetjük, múltbéli értékeinket juttatjuk kifejezésre.

Végül lassan felismerjük, hogy amit teszünk, az azon az alapon, ahonnét jön, „logikus”. Nem szoktunk őrültségeket művelni; többnyire logikusan cselekszünk. Sok alapfeltételezésünk, sok korai történetünk kitaláció. Lehetséges azonban, hogy volt olyan időszak, amikor ezek a kitalációk hasznosak, konstruktívak voltak, vagy megvédtek bennünket. De még ha így is volt, hozzáláncolnak bennünket a mozgásterünket csökkentő, legyengítő múlthoz. Amikor szemügyre vesszük viselkedésmintáinkat, meghívást kapunk arra, hogy visszafelé felfejtve dolgozzunk tudattalanunk birodalmában – vagyis azon a területen, ahol a döntéseink nagy része születik.

Néha fontos odafigyelni mások véleményére a viselkedésünkről és mintázatainkról – ha bírjuk cérnával, ha van elég erőnk komolyan venni mások kritikáját. Kell némi erő ahhoz, hogy meghallgassuk, valójában mit gondolnak mások arról, amit teszünk. Egy régi keleti mondás úgy tartja: „Áldd meg azokat, akik megátkoznak és szidalmaznak, mert ők lesznek a legnagyobb tanítóid.” Beszélni persze könnyű. Hallgatni néha nehéz, de tanulhatunk azoktól, akik kritikusan szemlélik viselt dolgainkat.

Viselkedésmintáink mellett ott vannak aztán az álmaink, amelyek kiigazítanak, próba elé állítanak és ellentmondanak nekünk. Az alváskutatásokból tudjuk, hogy egy normál alvásciklusban hat álmunk van éjszakánként. Persze van, aki azt állítja, hogy nem emlékszik ennyi álomra, vagy nem szokott álmodni, vagy soha nem emlékszik az álmaira. Ami talán így is van. Ugyanakkor az is igaz, hogy a természet nem szokta pazarolni az energiát. Az álmodásnak célja van, mégpedig szerintem az a célja, hogy segítsen feldolgozni és megemészteni az élményeinket – még akkor is, ha nem foglalkozunk az álmaink értelmével.

Ám ha valóban elkezdünk odafigyelni az álmainkra, felismerjük, hogy komoly mítoszteremtő munka zajlik ott, egy olyan mitopoetikus folyamat, amely nem csupán benyomásokat alkot, hanem tényleges megjegyzéseket fűz az életünkhöz. Legszélsőségesebb esetben létezik valamiféle tájékoztató értelem, amely szemléli az életünket, tudtunkra hozza a meglátásait, és amely kommunikálni szeretne velünk. Nem lenne érdemes időnként kicsit megállni, és odafigyelni, meghallani, mit próbálnak üzenni az álmaink?

Viselkedésmintáink és álmaink mellett meg kell tanulnunk tisztelni és érteni a tüneteinket is. Tüneteink önkényesen türemkednek be a mindennapi életünkbe, és fontos jelzések – olyan jelek, amelyek arra a megdöbbentő dologra utalnak, hogy a psziché folyamatosan megfigyeli, értékeli és kritizálja, ahogy az elme, a fenti igazgató rendezi az életünket. A tünetek – bizonyos értelemben – gyakran azt jelzik, hogy a psziché nem örvend a döntéseinknek, hogy alternatívát javasol.

Végül, ha visszafelé betekintünk a tudattalan birodalmába, arra is oda kell figyelnünk, mit vetítünk másokra. A projekció tudattalan mechanizmus: nem tudjuk, hogy a saját művünk. Projekcióról akkor beszélünk, amikor intrapszichés anyagaink – valami, amit fontosnak tartunk, az elvárásaink vagy akár egy félelemalapú válaszreakció – aktiválódnak. Talán azt szeretnénk, ha a másik megtenne valamit, aztán ha abbahagyja, vagy ha nem tud megfelelni az elvárásainknak, zavarba jövünk és kétségbeesünk, sőt akár dühösek is lehetünk rá, amiért nem felelt meg nekünk. Ilyenkor a következő kérdéseket kell feltennünk magunknak: Vajon mit vetítettem a másikra, ami most bennem jelenik meg? Ezért én vagyok felelős. Mit kell ebből tanulnom? Milyen befejezetlen dologra mutat rá ez a félresikerült projekció?

Intim kapcsolatainkban gyakran azt várjuk a másiktól, hogy hozzon rendbe helyettünk valamit, hogy viselje gondunkat, vagy csak érje el, hogy jól érezzük magunkat a bőrünkben. Ha őszintén megvizsgáljuk ezeket a projekciókat, a milliárdnyi elvárás terhét, akkor – amennyiben őszinték, érettek és felelősek vagyunk – lassan rájövünk, hogy mindez a mi dolgunk. Mindezt nekünk kell megtennünk. Igazán hősies és szeretetteli dolog leemelni a másik válláról befejezetlen dolgaink terhét.

Azt is szem előtt kell tartanunk, hogy nagy a különbség a nagybetűs Mély-én{1} és a hétköznapi énünk (az ego) között. Hétköznapi énünk nem más, mint az életünk során felhalmozott történeteink összessége, amelynek menet közben próbáltunk értelmet adni. Ha például valakit egy másik személy eláraszt az érzelmeivel, vagy ha valaki rossz anyagi körülmények között él, vagy bármilyen más tényezőt nem tud befolyásolni az életében, arra a következtetésre juthat, hogy alapvetően tehetetlen az élet nagy kihívásaival szemben. E belsővé vált értelmezés alapján reflexesen ilyen erőkülönbséget vetít másokra, ezáltal kiszolgálva a régi narratívát, amely erre válaszul mintázatokat hoz létre. Amíg ezek a mintázatok vezérlik a hétköznapjainkat, ha néha-néha sikerül is kilépnünk belőlük, és kívülről rájuk nézni, gyakran racionalizálva azt mondjuk: „Mit tegyek, én ilyen vagyok!” Vagy: „Ilyen az élet.” Amíg nem szembesülünk a következményekkel, talán nem is vesszük észre, hogy még mindig régi, jellemformáló tapasztalataink foglyai vagyunk, és nem használjuk ki a felnőttkor igenis rendelkezésünkre álló erejét.

Az ego korlátozott szemszögéből a Mély-én amolyan természetes, szerves autonóm másik; önmagát kifejezni akaró természetünk összessége. Hétköznapi énünk ugyanakkor kondicionált, kulturálisan adaptálódott, és nagyon-nagyon ideiglenes. Idő és hely, vallási és neveltetési háttér, eredeti családi dinamika által meghatározott, és gyakran gyermeki látásmód korlátozza, nem a felnőtt sokkal tágasabb döntési lehetőségei jellemzik.

Míg korlátozott énünk sok döntést hoz, a Mély-én mindig rajtunk keresztül próbál meg kifejeződni. Ha erőszakot követnek el rajta – ami gyakran megesik –, megbetegszik, és tüneteket állít elő. Erről később fogok részletesebben beszélni.

Korlátozott énünk lassan épül fel a legelső napok, a legelső emberi találkozások tapasztalataiból, amelyek aztán környezeti nyomásra ismétlődnek, megerősödnek, módosulnak és visszaigazolódnak. Énünk idővel elnyeri a működő személyiség státuszát, vagyis félig-meddig önálló, reflexszerűen bekapcsoló, a múlt alkalmazkodó technikáit használó tényezővé válik. De valóban ebből állna az életünk? Az, amit az istenek szántak nekünk?

{1} A Mély-én (Selbst, Self) a jungi pszichológia egyik központi fogalma. Arra utal, hogy személyes énünk és személyiségünk mögött van egy nagyobb erő, egy nagyobb bölcsesség, amely kapcsolatban van az élet lényegével, és folyamatosan küldi a jeleket arról, hogy milyen irányban kellene fejlődnünk, hogy kifejezzük a bennünk szunnyadó lehetőségeket. Ha elindulunk ezen az úton, az individuáció felé haladunk. A Mély-én régebbi fordításokban ősvalónkként vagy önvalónkként is szerepel. – A ford.