Stefanie H. Martin

Bloomsbury
szerelmesei
VIRGINIA
és az új idők

Kossuth Kiadó

Tartalom

A szavak hatalma

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19 fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

23. fejezet

24. fejezet

25. fejezet

26. fejezet

27. fejezet

28. fejezet

29. fejezet

30. fejezet

31. fejezet

32. fejezet

33. fejezet

34. fejezet

35. fejezet

36. fejezet

37. fejezet

38. fejezet

39. fejezet

Utószó

Irodalomjegyzék

Impresszum

„Kitalálni egy jó életet valószínűleg

ugyanolyan nehéz, mint megélni azt.”

LYTTON STRACHEY, 1919

A szavak hatalma

A sötét napok nyitnak teret a világosságnak.

Anyjának e szavaira Virginia akkor is pontosan emlékezett, amikor minden más vele kapcsolatos dologra mintha már fátyol borult volna. A szalonban függő portré egy csodaszép nőt ábrázolt, akit Virginia sehogy sem tudott összekötni a fátyol mögött rejtőző alakkal.

Már kilenc év telt el azóta, hogy anyja örökre eltűnt, de a világosság, melyről beszélt, továbbra sem jelent meg. A Hyde Park Gate-en álló ház szobáira Stella két évvel későbbi halála után csak még nagyobb sötétség borult. Stella, Virginia nővére legalább némi fényt csempészett az életükbe, mert maga is olyan volt, mint egy anya. Most pedig apja is hamarosan követni fogja a két családtagot.

Ha félre tudná húzni a fátylat, gondolta Virginia gyakran, ha csak még egy tiszta pillantást vethetne anyjára, lelke megtelne fénnyel. De minél inkább próbálkozott, hogy félrelebbentse a leplet, annál sűrűbbé vált annak szövete, Virginia pedig úgy érezte, egyre inkább szem elől téveszti a jelent.

Azt remélte, talán léteznek varázserejű szavak, melyek csodát tehetnek, melyek hatására felnyílhat a szeme, s megláthatja a korábban történtek és az eljövendő dolgok igazságát, lett légyen az bármi is.

1. fejezet

London, 1903. december 31.

Már napok óta nem világosodott ki úgy igazán. A felhők olyan alacsonyan lógtak a házak felett, hogy Virginia néha úgy érezte, ha kihajolna az ablakon, meg tudná érinteni őket. A kis lámpa szüntelenül égett az íróasztalán. Virginia már majdnem egy hete nem járt kint. Beletemetkezett bátyja kopott Aiszkhülosz-kötetébe, és a görög költő ragyogó, képekben gazdag sorainak fordításával foglalatoskodott, hogy elűzze a sötétséget, mely elárasztotta a Stephen család otthonát. Ez azonban csak részben sikerült, mert koncentrált magányát folyton megzavarták a látogatók, akik még egyszer utoljára látni szerették volna édesapját, és akik emlékezették, mi lenne a haldokló Leslie Stephen lányának valódi feladata: hogy vele töltse utolsó óráit. Virginia azonban nem bírta elviselni a halál újbóli közelségét.

Éppen ezért is örült a kirándulásnak, melyet nővére, Vanessa aznap délutánra tervezett. Testvére még csak meg sem mondta, hova szeretne menni, de Virginiának mindegy is volt. Már maga a tény, hogy kettesben tölthet vele pár órát, fényt csempészett napjába.

Vanessa rendelt egy bérkocsit.

– Kérem, vigyen minket Bloomsburybe! – kiáltotta a mogorva tekintetű kocsisnak. Szerencsére a kocsi zárt volt, így védelmet nyújtott a jeges eső ellen.

– Bloomsburybe? – kérdezte Virginia, és beszállt Vanessa mellé a kocsiba. – Miért oda?

– Szeretném megnézni a környéket. Állítólag nagyon olcsók ott a házak.

Tehát erről van szó. Mióta csak megállapították az orvosok, hogy apjuk gyomorfekélyt kapott, és halála elkerülhetetlenné vált, Vanessa folyton arról beszélt, hogy el akarja adni a Hyde Park Gate-en található hatalmas szülői házat. Virginia nem engedte meg magának, hogy gondolatai a jövőbe kalandozzanak, mintha ez azt jelentené, hogy ajtót nyit a halálnak, és arra invitálja, hogy megszokott élete utolsó darabkáját is magával ragadja.

A kocsi közvetlenül a Slade School of Fine Artnak, a londoni egyetem művészeti karának épülete előtt állt meg. Időközben elállt az eső, és mintha itt-ott megpróbált volna áthatolni egy-egy fénysugár a felhők között.

A Slade épületébe vele egykorú ifjú hölgyek léptek be nevetgélve, hónuk alatt mappákat és festőállványokat cipeltek. Két férfi is csatlakozott a csoporthoz, hasonló felszereléssel, lezser öltözetben. A fiatalok lazán üdvözölték egymást, és együtt tűntek el a művészeti iskola kapujában. Virginia Vanessától tudta, hogy a Slade-en együtt tanulhatnak a nők és a férfiak – ez volt az egyetlen ilyen intézmény Angliában.

– Ha a Slade-en lehet, másutt miért nem? Ha nem Cambridge-ben, akkor legalább itt Londonban! – mondta Virginia, és felnézett az épület ablakaira, melyek, annak ellenére, hogy már délután volt, fényesen ragyogtak.

– Akkor már miért ne lehetne így Cambridge-ben is? – kérdezte Vanessa.

Virginia összeszorította ajkait.

– Cambridge-ben ott van a Girton és a Newnham – válaszolta. Mindkettő tisztán női college volt, ám a hallgatók tudományos fokozatot nem szerezhettek. – Én úgy gondolom, ebben nem lenne szabad különbséget tenni nők és férfiak között, ha már a nők is alkalmasak arra, hogy tanuljanak.

Vanessa halványan elmosolyodott.

– Ezt ne nagyon hangoztasd, mert a végén még őrültnek néznek.

– Bele is lehet őrülni abba, ha az ember tanulni akar, és nem engedik. Ha mindig magányosan kell ücsörögnie a szobában a könyveivel – mondta Virginia. – Nektek, művészeknek könnyebb. Te akár a Royal Academyn is tanulhatsz.

Vanessa ösztöndíjat kapott, hogy tanulhasson, ezért Virginia csodálta, de egyben irigyelte is.

– Azt sem tudom, mikor jártam ott legutóbb – válaszolta Vanessa. – Egyfolytában a háztartási könyvekkel kell vesződnöm, míg te olvasol.

Virginia szíve szerint ellentmondott volna, felhozva, hogy Vanessa hamarosan folytathatja tanulmányait, neki viszont soha nem lesz lehetősége egyetemre járni, mint ahogy iskolába sem járhatott. Ez a privilégium mindvégig fivéreiké maradt. De Virginia nővére kimerültnek tűnt, így nem szeretett volna versenyre kelni vele abban, melyikük is húzta a rövidebbet.

Féltestvérük, Stella halála után számolási nehézségei ellenére Vanessának kellett átvenni a családi pénztárkönyv vezetését, ahogy a többi háztartási kötelezettséget is, melyeket anyjuk halála után Stella vállalt magára. Márpedig munkában nem volt hiány. Meg kellett szervezni a jó néhány fős személyzet munkáját, vendégeket kellett fogadni, és persze apjuk ápolását is meg kellett oldani. Ehhez jöttek még a gyűlöletes bálok, melyekre mostohatestvérük, George a társasági szokásoknak megfelelően mindig elvitte őt és Virginiát. Apjuk súlyos betegsége miatt legalább ezek az alkalmak megritkultak. Megfordultak, és elindultak a Tottenham Court Road irányába. Ebben az órában Bloomsbury e részén csak úgy pezsgett az élet. Az úton kocsik és lovas fogatok zörögtek végig, a küldöncök úgy verekedték keresztül magukat a járókelők tömegén, mintha az életük függene attól, ellátják-e feladatukat, időnként pedig egy-egy automobil is keresztülhajtott a pocsolyákon.

Virginia bámulta a negyed többemeletes házait, melyek sokkal egyszerűbbnek és szegényesebbnek tűntek, mint a kensingtoni villák.

– Miért akarsz pont Bloomsburybe költözni? Szörnyen rongyosan néz ki itt minden!

– Nekem tetszik – válaszolta Vanessa, és tekintete végigsiklott egy kétemeletes téglaépületen, melyet mintha úgy szorítottak volna be a két szomszédos épület közé. Az ablakban egy tábla lógott: kiadó.

– Valószínűleg túl kicsi lenne – mondta, de azért előhúzta a jegyzetfüzetét, hogy feljegyezze a címet.

– Maradhatnánk Kensingtonban is – mondta Virginia. – Sokkal bájosabb. Ráadásul itt senkit nem ismerünk.

– Pontosan! – válaszolta Vanessa.

Dél felé fordultak, és a Bedford Square felé vették az irányt.

– Azt hiszem – bökött Virginia észrevétlenül néhány ifjoncra, akik dohányozva ácsorogtak egy utcasarkon, és lopva mustrálták őket –, nem is tetszenek az itteni emberek.

– Micsoda sznob vagy! – ingatta a fejét Vanessa. – Sok művész lakik erre. Lehet, hogy nem olyan à la mode, mint Kensington, viszont… – Jelentőségteljesen elhallgatott.

– Viszont milyen?

Vanessa mélyen belélegezte a hideg levegőt.

– Szabadabban lehet lélegezni, nem gondolod?

Póbaként Virginia is mély levegőt vett.

– Nem. – Egy nyitott ablakra mutatott a fejük felett. – Avas olajszag van.

Vanessa hosszú idő után most nevetett fel először.

– Te aztán makacs vagy!

– Mint egy kecskebak.

A két nővér gyakran szólította egymást gyerekkori becenevén. Virginia kecskegida vagy kecskebak volt, Vanessa pedig delfin.

– Gyere, bakocskám, ne légy olyan mogorva!

Egy háromszintes házra mutatott, melynek magas ablakai voltak, a tetőgerinc alatti részt pedig fehér díszek ékesítették.

– Nézd csak, ez aztán csinos! És szintén kiadó. – Már fel is írta a jegyzetfüzetbe, majd magával vonszolta Virginiát anélkül, hogy megvárta volna a válaszát.

– George soha nem költözne Bloomsburybe – mondta Virginia, és kihúzta karját Vanessáéból. – Spórold meg a fáradságot, hogy kapcsolatba lépsz ezekkel az emberekkel – mutatott Vanessa jegyzetfüzetére.

– Nem hát, persze hogy nem költözne ide – válaszolta Vanessa, és elmosolyodott.

Virginia megtorpant.

– Ez azt jelenti, hogy…

Vanessa egy pillantást vetett a háta mögé, mintha attól tartana, hogy mostohatestvérük hirtelen felbukkan a semmiből, hogy kihallgassa beszélgetésüket. – Nem akarok többé egy fedél alatt élni George-dzsal. Geralddal sem, de George-dzsal semmiképp. – Jelentőségteljes pillantást vetett Virginiára.

Virginia kitért a tekintete elől.

– Fázom – mondta. – Menjünk tovább.

Megérkeztek a Gordon Square-re, a Slade School közvetlen közelében, ahonnan útnak indultak. A háromszintes lakóházakkal körülvett tágas tér közepén kis park terült el. Itt kicsivel nagyobb volt a csend, mint a zsúfolt utcákon. A házak is barátságosabbnak tűntek, mint azok, amelyeket korábban láttak. Körbejárták a teret, de nem találták jelét annak, hogy bármelyik ház is kiadó vagy eladó lenne.

– Itt el tudnám képzelni az életet – ismerte be Virginia kelletlenül. – Egy ház, mely csak az enyém, a tiéd, Adriané és Thobyé. A Duckworth fivérek nélkül. – Virginia mosolygott. – Ezt igazán megéri megfontolni.

– Mennyeien hangzik! – Vanessa szemében megvillant a kitisztuló égbolt tükörképe.

Virginia egy pillanatra úgy érezte, mintha kinyílt volna egy láthatatlan ajtó, és most langyos, tengeri levegő söpörne végig az utcákon. Minden bizonnyal érzékcsalódás volt, mégis elöntötte a lelkesedés.

– Neked lesz saját műtermed, nekem pedig saját dolgozószobám! – kiáltotta. – Regényeket fogok írni, te pedig festeni fogsz, a képeidet kiállítják, és senkinek nem kell többé teát szervíroznunk, és semmitmondó beszélgetéseket folytatnunk.

– Na látod! – válaszolta Vanessa. – Pontosan erre gondoltam. Kensingtonban mindez lehetetlen lenne.

– Valószínűleg igazad van. – Virginia ismét mélyet lélegzett, de ezúttal a nedves kövek és az eső illatába gyenge vizeletszag keveredett.

Éppen szóra nyitotta volna a száját, hogy talán mégsem feltétlenül Bloomsburybe kellene költözni, mikor Vanessa így szólt:

– Szemmel tartjuk a terepet! – Azzal feljegyezte, hogy Gordon Square, vastag felkiáltójelet biggyesztett mögé, és a kabátja zsebébe csúsztatta a jegyzetfüzetet. – De egyelőre apa még él – tette hozzá, és felemelte a karját, hogy leintsen egy bérkocsit.

– Úgy hangzik, mintha alig várnád, hogy meghaljon.

Mindössze Vanessa felvont szemöldöke árulta el Virginiának, hogy testvére egyáltalán hallotta őt.

London, Hyde Park Gate, 1904. február 23.

– Az Úr irgalmazzon a lelkének, és emelje magához végtelen jóságában!

Jól ismert hang törte meg a Hyde Park Gate-i ház csendjét. Néhány pillanat múlva elhúzták a szalonba vezető tolóajtót, és gyászfátyolba öltözve belépett unokanővérük, Rosamond, kreppgallérral és krinolinban. Szorosan követte őt testvére, Dorothea, aki egyszerű, magas nyakú fekete ruhát viselt, haját pedig szoros, fekete főkötő fedte.

– Így lesz, kedvesem, így lesz! – szavalta Dorothea, tekintete pedig a kandalló tüzéről az asztalon fellelhető teasüteményekre siklott. Csak ezt követően fordult Virginia és a két fivér, Adrian és Thoby felé, akik a kandalló előtt sorakoztak, mintha csak így dacolhatnának unokatestvéreik részvétnyilvánításaival. Csak George, aki egy karosszékben ült a félhomályban, emelkedett fel, hogy üdvözölje az elhunyt unokahúgait. Mikor megszólalt az ajtócsengő, Vanessa szinte kimenekült a szalonból, hogy elrejtőzzön a szomszédok és rokonok szüntelen áradata elől, mely Leslie Stephen tegnap délelőtti halála óta elárasztotta a Hyde Park Gate 22.-t.

– Dorothea, Rosamond, köszönöm nektek, hogy eljöttetek – mondta George, és meghajolt. Rosamond viszont azonnal Virginiához vitorlázott kitárt karjaival.

– Szegény madárkám! – kiáltotta. – Már megint egy ilyen szörnyű veszteség! Először anyátok, aztán Stella, most pedig… – Hirtelen felzokogott.

Virginia, aki Rosamond melle és a szék karfája közé szorult, behunyta szemét és visszatartotta lélegzetét, hogy ne kelljen belélegeznie az unokanővére gyászruhájából áradó naftalinszagot. Az ölelés szerencsére mindössze néhány másodpercig tartott, majd Dorothea vöröslő arca ismét testvéréé mellett tűnt fel.

– Remélem, felvette az utolsó kenetet!

Szigorúan pillantott Virginiára, mintha az ő feladata lett volna agnosztikus apját visszatéríteni a helyes útra. A szigorúan vallásos unokatestvérek között Leslie Stephen egyháztól való eltávolodása régóta gyakori téma volt. Mióta Virginia csak az eszét tudta, az unokanővérek azon buzgólkodtak, hogy Vanessát, Thobyt, Adriant és őt visszatereljék a valláshoz. Nem jártak sikerrel.

– Gondolom, szeretnétek őt még egyszer látni – mondta George.

Rosamond a szája elé kapta a kezét, Dorothea pedig megragadta zsebkendőjét, hogy megtapogassa vele a szeme sarkát. Mindketten bólintottak. Hangos sóhajtozás és jajveszékelés közepette engedték, hogy George és Thoby kivezesse őket a szobából.

Virginia és két évvel fiatalabb öccse, Adrian a szalonban maradt. Adrian némán, mozdulatlanul bámulta a tüzet, és úgy tűnt, alig vesz tudomást a körülötte zajló eseményekről.

– Alig várták ezt a napot, hogy itt páváskodhassanak a gyászruhájukban – törte meg a csendet Virginia. Mint az undorító bogarak, melyek ellepik a holttesteket.

Adrian tekintete minden egyetértés nélkül suhant át rajta.

– Gyásszal táplálkoznak. A ruhák pedig bizonyára azok, melyeket már Viktória királynő temetésén is viseltek.

– Azok már biztosan nem mennének rájuk – tűnődött el Adrian. Ezek voltak az első szavak, melyek több óra múltán elhagyták a száját.

– Igaz. Jól tartjuk őket. Láttad, milyen leplezetlenül bámulta a süteményt Dorothea?

– Virginia! – George észrevétlenül tért vissza, és a hátuk mögé lépett, pont azon a jellemző módon, melytől felállt az ember hátán a szőr.

– A temetés csak holnap lesz – lázongott Virginia. – Miért kellett már ma idejönniük?

– Mert így illik. Most menj, és keresd meg a nővéredet, uzsonnaidő van. Bármelyik pillanatban megérkezhet Minna néni.

Minna Duckworth George és Gerald közel nyolcvanéves nagynénje volt, korábban elhunyt vér szerinti apjuk testvére, aki mindössze néhány háznyira lakott papagájával és olasz szolgálójával. A közös teázás az illem része volt, melyet Virginiának és Vanessának mint a Stephen-ház két megmaradt nőtagjának kellett levezényelnie.

Virginia a szobájában talált rá Vanessára, a festőállvány mögött. Szemei alatt sötét árnyékok húzódtak, vállai a nagy összpontosításban előreestek, fejét kissé megdöntötte, mintha kijáratot keresne a vásznon, melyen keresztül eltűnhet egy világban, ahol nincs halotti tor, részvétnyilvánító levelek és rokoni látogatások. Úgy tűnt, észre sem vette Virginia érkezését, és összerándult, mikor az megszólalt.

– Mindjárt megérkezik Minna néni. – Virginia a vászonra pillantott, melyre nővére rajzolni kezdett. Mindössze néhány vázlatszerű vonal látszott rajta. – Min dolgozol?

– Bárcsak tudnám!

– Mikor nekikezdesz egy képnek, nem tudod, mi lesz az eredmény?

– Általában tudom.

– És most miért nem?

Vanessa úgy nézett Virginiára, mintha azt akarná kérdezni: hát nem nyilvánvaló?

– Tegnap kezdtem neki – mondta. – Rögtön azután, hogy Apa… – Lehunyta szemét, Virginia pedig már azt hitte, néhány könnycseppet akar kipislogni, de nővére nagy megkönnyebbüléssel így szólt: – Vége. Végre vége.

Míg Leslie Stephen a halállal birkózott ágyában, Vanessa közömbös arckifejezéssel a háttérbe húzódott. Amint meggyőződött róla, hogy apjuk utolsó lélegzete valóban az utolsó volt, azonnal elhagyta a szobát. A különös csendet, mely ezután állt be, Virginiának Vanessa nélkül kellett elviselnie.

– Virginia! Vanessa! – George volt az. Türelmetlenségébe beleremegett a ház.

– Vagy még sincs teljesen vége – mondta Vanessa, és a szemét a mennyezetre emelte. Kihúzta magát, és megindult az ajtó felé. – Legyünk jó gyerekek, és öltsük fel szép, gyászoló arckifejezésünket.

– Előremegyek – mondta Virginia –, megnézem, ég-e még a gyertya Apa szobájában.

– Biztos, hogy ég – válaszolta Vanessa. – Ha pedig nem… – Megrántotta a vállát, jelezve, milyen lényegtelen is, hogy ég-e a gyertya egy halott szobájában.

Szavai újabb rétegként rakódtak arra a láthatatlan falra, mely Virginia és a testvére között épült. Korábban mindenről el tudtak beszélgetni, és érzéseik is összhangban voltak. A Stella halála óta eltelt években Vanessa vált Virginia legjobb barátnőjévé, sőt, szinte anyjaként vigasztalta őt. Most viszont, úgy tűnt, a nővérek eltávolodnak egymástól, Virginia pedig egyedül marad gyászával és a kimondatlan szavakkal.

Odalent, a szalonban a vigasztalhatatlan unokanővérek és Minna néni már összegyűltek a teára és a süteményre.

– Hol marad Virginia? – kérdezte Minna, keze pedig tétován nyúlt a tál fölé, mint aki nem tudja eldönteni, hogy tejszínkrémes kiflit vagy egy muffint vegyen-e inkább.

Mielőtt Vanessa válaszolhatott volna, Rosamond előrébb tolta tányérját, és így szólt:

Minna, adnál nekem még egyet abból a finom kiflikéből?

– Sajnálatos, hogy fel kell adnotok ezt a csodálatos házat! – szólt Dorothea, és teájába kortyolt. Még ha eltartotta is a kisujját, a porceláncsésze úgy nézett ki a kezében, mint egy pillangó, melyet az a veszély fenyeget, hogy összenyomják.

– Míg a lányok hajadonok, aligha fogják tudni megengedni maguknak, hogy ilyen hatalmas házban éljenek. – Rosamondnak mindenre volt egy magyarázata.

– Hogy hová mennek a lányok? – Minna néni közben a tejszínes kifli mellett döntött, és a süteményt szájához közelítve kérdőn nézett körbe.

– A házról beszélünk, a házról! – kiabálta Dorothea.

– Milyen házról?

– Erről, itt! Ki kell költözniük.

– Ó! – A néni megigazította a szemüvegét. – De vannak szép kis házak is Kensingtonban. Lehet, hogy nem pont itt a környéken, de éppen tegnap…

– Nem maradunk Kensingtonban – szólt közbe Vanessa. Egy pillanatra beállt a csend.

– Nem maradtok Kensingtonban? – Minna néni zavartan pislogott.

– Bloomsburybe költözünk.

Virginia észrevétlenül lépett a szobába. Kecses alakja sötéten emelkedett a kandalló előtt.

Vanessa figyelmeztetően rázta a fejét.

– Bloomsbury! – kiáltott fel a két unokanővér egyszerre, Minna néni pedig nehézkesen próbált Virginia felé fordulni, ami reumája miatt eltartott egy darabig.

– Bloomsburyben rengeteg nagy és olcsó kiadó ház van, és… – Virginia szája kaján kis vigyorra húzódott, majd tisztán és érthetően így folytatta: – …a Slade is a közvetlen közelben van. De gondolom, ezt tudjátok.

– Szép? – kérdezte Minna néni értetlenül. – Mi szép?

Anélkül, hogy levette volna tekintetét Vanessáról, Virginia az asztalhoz lépett, lehajolt Minna nénihez, és közvetlenül a fülébe beszélt:

– A Slade, Minna néni! A művészeti akadémia. Ott Vanessa is tanulhatna akár.

Dorothea félrenyelte a teáját, Rosamond pedig vele együtt köhögött szolidaritásból. Minna néni felitatott pár csepp izzadságot a homlokáról.

– Még egyetlen fiatal hölgynek sem ártott meg, ha egy kis időt szánt magára, és ismereteket szerzett a szépművészetről. De remélem, el fogjátok nézni nekem, ha ritkán teszem majd meg az utat Bloomsburybe.

– Hát persze, Minna néni – mondta Vanessa. – Még ha magától értetődő módon rendkívül sajnálatosnak is tartjuk.

Az idős hölgy jó étvággyal harapott kiflijébe, Virginia pedig undorodva fordult el.