© 2022, 2025 László Boglárka
© 2022, 2025 Libri Könyvkiadó, Budapest
Borítóterv © Szalkai Diána
Borítókép © Michalina Wozniak / Trevillion Images

ISBN 978-963-604-658-3

Felelős kiadó Gyuricza Eszter
Szerkesztette V. Detre Zsuzsa
A szöveget gondozta Darida Benedek
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Pribék Miklósné Farkas Ilona,
az igazi nő, a csodálatos tanár emlékének
7 Minden mosolyod, mozdulatod, szavad,
őrzöm, mint hulló tárgyakat a föld.
József Attila: Óda

Prológus

Apja egykori szeretőjét várta a Nyugati pályaudvar peronján. Még sosem fogalmazta meg magában, hogy miért kedveli ezt a különös asszonyt, aki annak idején, ha kellett, olyan tartózkodóan és tapintatosan lépett bizonyos helyzetekben alkoholbeteg anyja helyére, hogy még véletlenül se törje meg az apja és lánya közötti harmóniát. A hangosbemondó recsegve tudatta, hogy a vonat majd fél órát késik. Egy kollégája jutott eszébe, aki naponta Vácról járt be a szerkesztőségbe, és rendszeresen elkésett. Ilyenkor a fiatalember általában mosolyogva kért elnézést, és gyakran emlegette az első magyar vasutat, aminek köszönhetően a kollégák az évek elteltével egyre több információval gazdagodtak a témában.

Amikor 1846. július 15-én, az ünnepélyes felavatást követően az első vonat, fedélzetén Habsburg József főherceggel és egész családjával, valamint más prominens személyekkel elindult Vácra, a 33,6 kilométer távolságot egy óra alatt tette meg. És ez azóta is gyakran előfordult: nemcsak a távolság, de a menetidő sem változott.

Az újságírónő fázósan húzta össze magán a kabátot, de mint mindig, ha várnia kellett, hasznosan próbálta elütni az időt, nézelődött és fejben jegyzetelt. Alaposan szemügyre vette a pályaudvar épületét, a csodás vas- és üvegszerkezetet, amit sokan tévesen Eiffel tervezésének hisznek. A 10. vágány mellett megpillantott egy kopott ajtót, fölötte a kőbe vésett viribus unitis felirattal. Úgy sejtette, hogy az ajtó a pályaudvar egykori királyi várótermét rejtheti, de zárva volt. Egy rongyos ruhájú férfi a fal mellett kartonpapíron ülve harmonikázott, előtte piszkos baseballsapkában néhány aprópénz. Nézte a muzsikába belefeledkező embert ott, a hideg betonon, és próbálta megfejteni, ki lehet, mit csinálhatott, mielőtt idekerült, és vajon miért itt játszik, ahol kevesebb a járókelő. Ekkor ismerte fel a dalt: Imádok élni. Előkeresett két fémhúszast, szégyenkezve a sapkába ejtette, majd továbbment, de a dallam a fülében maradt.

A hangosbemondó ismét tájékoztatta az utasokat néhány érkező és induló vonatról. Már csak negyedóra várakozás volt hátra. Gondolta, hogy majd meghívja Gizellát ebédelni, aztán kávéznak a nemrégiben megnyílt és karácsonyi pompában tündöklő WestEnd City Centerben. Ilyen hatalmas bevásárlóközpontot korábban csak Nyugat-Európában látott, de a rendszerváltás, sok más változással együtt, ezt is elhozta Magyarországra. Számos hajléktalan lepte el a pályaudvart. Az elgyötört, felpüffedt, szederjes arcokról az anyja jutott eszébe – állandó alkoholszaga, a kiabálások, a sok könyörgés, hogy menjen elvonóra. Ágnes irtózott az alkoholtól, soha nem ivott semmit, még szilveszterkor sem. Megboldogult anyját néha gyűlölte, néha szánta, de végül jobbnak látta, ha elköltözik otthonról. Szeretett a középiskolai kollégiumban, ahol apja minden szerdán meglátogatta, pénteken elment érte, és vasárnap visszavitte. Később már hétvégékre is alig utazott haza, pedig imádta az erdőt, a Szent András-hegyen az erdő ölelésében megbújó szolgálati lakásukat. Az apja is imádta, de ő is elmenekült onnan, később tudta meg, hogy ilyenkor a titkárnőjénél töltötte az estéit. Egyetemistaként a fővárosban élő apai nagyanyjához költözött, és felnőttként az ő elbeszéléseiből értett meg kicsivel többet a szülei házasságáról, és a kezdettől fogva jelen lévő harmadikról. Ő ebben nőtt fel, valahogy így volt természetes. Gizella semmit sem változott az elmúlt évtizedek alatt. Mindig jól kijöttek.

1. 7 Baravár

Újságíróként éppen nem volt komoly szellemi kihívást jelentő munkája, amikor elvállalta, hogy kinyomozza egy bizonyos hölgy családjának a történetét. Előbújt belőle a bölcsész, és érdekes feladatnak tartotta a kutatást – bár eleinte azt hitte, egyszerűbb dolga lesz. A nála egy évvel később, ám ugyanazon a napon született nő családfáját apai oldalról játszi könnyedséggel felgöngyölítette, női ágon azonban elakadt. A családfakutatás során több levéltárban is megfordult, a megyei levéltárban egy lelkes helytörténésszel is konzultált. Amikor visszatért Budapestre, már sokkal többre és másra volt kíváncsi, mint amire a megbízatása szólt. Hagyta hát a nyomozást, és inkább beleásta magát a gyermekkora faluja körüli birtok iratanyagaiba. Ágnes gyerekkorának tündérvilágát jelentette a baravári erdő, ahol, apjának köszönhetően, minden fát és ösvényt ismert. Már hetek óta mindennap felment a várba, a Zsolnay-tetőcserepekkel díszített levéltárba, hogy a Bánlakyak családtörténetét kutassa. Maga sem tudta, miért, de nem tudott elszakadni ettől az egy évszázadon átívelő, szövevényes históriától. Még az is megfordult a fejében, hogy megírja.

A Bánlakyak anyaországbeli vadászkastélya a baravári erdőségben a középkori váruk maradványain épült még a reformkori felpezsdülés idején, amikor József nádor maga is klasszicista palotát emeltetett magának Alcsúton. Néhány évszázaddal előbb, a középkorban a hegycsúcsok, sziklaszirtek tetején álló várak nyújthattak védelmet a környéken lakóknak. A Bara-hegy dolomittömbjét azonban csupán a helyiek nevezték hegynek, inkább csak egy magas domb volt, amire IV. Béla ösztönzésére a tatárjárás utáni években Bánlaky Pál magas fallal övezett várat épített, ahonnan messziről szemmel tudta tartani a környező, erdő borította dombokat, az esetleges ellenség bemasírozására legalkalmasabb széles Kitai-völgyet, ugyanakkor rálátott a szomszédos két kicsiny erdei falura, Baraváradra és Barafalvára is. Így épült fel Baravár, hogy az évszázadokon keresztül az elsőszülött fiút hagyományosan mindig Pál névre keresztelő nemes Bánlaky család ősi fészkéül szolgáljon.

Teltek-múltak a magyar történelem zivataros évtizedei, a Bánlakyak Erdélyben is birtokokat szerző ága terebélyesedett a leggyorsabban, akik a szászok városaival szomszédos birtokaikról leginkább német egyetemekre jártak, több esetben feleséget is onnan hoztak, így lassan áttértek Luther hitére.

Közben a magyar királyság határán fekvő baravári Bánlaky-várat még a törökök is akadály nélkül elfoglalhatták volna, ha akarják; de nem akarták – s a vár egyre elhanyagoltabb lett, majd omladozni kezdett. A török veszély elmúltával lassan a hadviselés formái is modernizálódtak, a Bánlaky-várhoz hasonló, eredetileg határőrizetre szolgáló végvárak feleslegessé váltak. Létük indokoltságát, akár a gyertya lángját, elfújta a történelem. Ezekben az évtizedekben a magyar főurak várai egyébként is gyakran váltak a Habsburg-ellenes konspirációk, lázadások fészkeivé, így az udvar jobbnak látta az egykori végvárak rendszerének modernizálását, ami sokszor nem jelentett mást, mint bizonyos erődítmények végleges lerombolását. A Bánlakyak egykori várát azonban nem fenyegette a császári verdikt, mert már előbb birtokba vette a természet: megmaradt porladó kövei növények ágya, állatok búvóhelye lett. A család jobbára kiterjedt erdélyi birtokain élt, így elsősorban az idő és az enyészet rombolták le az egykor büszkén magasodó falakat. A Bánlaky család egyébként is hagyományosan császárhű volt mindig: nem vettek részt semmilyen Habsburg-ellenes megmozdulásban.

A középkori várra a 19. század elején már csupán a repkénnyel, borostyánnal befutott, omladozó kőkerítés emlékeztetett, valamint az egykori várárok, amelyet részben feltöltött a szél a századok során. A reformkor elején mégis akadt egyvalaki a családból, aki az erdő közepén rommá lett vár helyén klasszicista stílusú vadászkastélyt építtetett. A tudós, több nyelven kiválóan író és beszélő Bánlaky Pál eleget tett Széchényi Ferenc gróf felhívásának, aki az általa életre hívott magyar nemzeti könyvtár, a későbbi Nemzeti Múzeum anyagának gyarapítására szólította fel honfitársait. Bánlaky gróf az elsők között adományozta gazdag festmény- és könyvgyűjteménye egy részét Európa harmadikként megszülető nemzeti múzeumának. A baravári kastély azonban már jó húsz évvel előbb elkészült, mint ahogy a nemzet múzeuma beköltözhetett végleges otthonába.

A 19. század második felében a családfán soron következő, Pál nevű Bánlaky élete utolsó szakaszában itt találja meg igazi otthonát.

Ám a 19. század elején az atyja által építtetett klasszicista kastélyt fia a század második felében már ódivatúnak ítélte. Utazásai, erdélyi birtokai azonban annyira lekötötték, hogy fiatalkori terveit a kastély angol mintára, romantikus stílusban történő felújításáról végül nem valósíthatta meg. 1870 körül Pál gróf belépett abba a korba, amikor az ember már nem várhat túl sokat az élettől, s az, hogy immár kevesebb van előtte, mint mögötte, rémisztő gondolat volt számára. Nem akarta beérni annyival, amennyi adatott, gyorsan élni és tenni akart még, ezért fogott a barafalvai birtok – ha nem is teljes átépítésébe, de – modernizálásába, ami megmozgatta és lekötötte alkotó energiáit. Apja egykori magyarországi kis vadászkastélya köré, egy – akkoriban magyar földön még alig elterjedt – angolparkot álmodott, sőt meg is valósíttatta a Londonból hívatott William Brownnal. A kertépítő mesternek szokatlanul könnyű dolga volt, hiszen a jövendő park főbb elemeit – a ligetes facsoportokat, a Bara-forrást és -patakot, valamint a közeli Akkádi-tavat, sőt még a régi várfalból maradt köveket is – a természet alakította ki a korábbi századok során. Brown betemette az egykori várárkot, kiépítette a forrást egy kis kőteknővel, kőpaddal, majd a vizét elvezető ér útvonalát némileg módosítva, az egykori várfal mellett, a kerten keresztül vezette el az Akkádi-tóig, ahova tavirózsákat telepítettek. Az egykori vár kapujához vezető nyílegyenes utat kanyargóssá alakíttatta, és ekkor ültették a platánfákat is. Bánlaky Pál annyira elégedett volt az eredménnyel, hogy egyre több időt töltött a nyugalom szigetének érzett baravári kastélyában. Erdélyi otthonában a szüntelen migréntől szenvedő feleségén elhatalmasodott a már-már beteges kényszeresség. Elisabeth mániákus pedantériája miatt a személyzet tagjai folyamatos ellenőrzésnek és inzultusnak voltak kitéve, de a családja, férje és állandóan fegyelmezett három fia is nehezen viselte ezt a feszültséget. Aki tehette, menekült a grófné elől. A férje több alkalommal vitte és vitette gyógyfürdőkbe, Karlsbad, Marienbad, Baden után végül Tarcsafürdőre, amit az 1860-as években Batthyány Ferenc építtetett ki nyugat-magyarországi birtokán, és ahol az Anna-fürdő vizét kifejezetten ajánlották idegi bántalmakra. Ha a fürdőkúra közvetlenül nem segített is, a grófné hosszabb távollétei közvetetten jótékonyan hatottak a személyzet és a család hátrahagyott tagjainak idegeire.

A gróf úgy tapasztalta, hogy a kiegyezéssel mintha megmozdult volna az ő szemében mindig is tespedtnek és renyhének tűnő magyar nemesi társadalom. Világéletében úgy érezte, hogy az erdélyi nemes dolgosabb, céltudatosabb, kevésbé pazarló, mint a magyarországi. Persze ők az erdélyiek között is mások voltak, puritánabbak és mindig tevékenykedők, szorgosak, akárha módosabb szász városi polgárok lennének.

Pál gróf egyre több időt töltött a birtokon, valamennyi épületét megismerte, mindent alaposan felmért, szakemberekkel tanácskozott, és ennek alapján racionalizálta a működést. Gondos gazda volt, a legkisebb lehetőséget is kihasználta: építtetett gyógynövény- és gombaszárítót, az istállók köré citromfüvet, bazsalikomot, csombormentát parancsolt ültetni, hogy védelmet nyújtson az állatoknak a rovarok ellen, lekerítette a tó patak által táplált részét, ahova pisztrángokat telepített. Az uradalom épületeit, majorságát és tanyáit lóvasúttal kötötte össze, fűrészmalmot építtetett, később áramot termelt. A baravári uradalomban dolgozók és a falubeliek tisztességes, gondos uraságnak ismerték meg Bánlaky Pált, aki pontosan szabályozott minden járandóságot: a tüzelőt a birtok lakossága ingyen kapta a kijelölt erdőből, de az épületfáért már fizetniük kellett. Megengedte a gróf a kijelölt urasági tölgyeserdőben a makkoltatást is, de a legjobb legelőkön csak grófi jószág járhatott. A házak fedésére nádat is vághattak, meghatározott mennyiségben.

Pál gróf az uradalom minden alkalmazottjával beszélgetett, mert személyesen akart ismerni mindenkit, aki neki dolgozott, és így találkozott egy finom vonású, nyúlánk, barna lánnyal, akinek apró, könnyed lépései olyanok voltak, mint egy erdei tündéréi. Az egyenes tartású, kedves arcú leány öltözete is elütött az uradalomban szokásos rakott parasztszoknyáktól és nagykendőktől, bár éppen egy szép sárga sütnivaló tököt vitt a hóna alatt.

– Megmondaná, kisasszony, kérem, hol terem ilyen szép tök?

– A Szabóéknál, méltóságos gróf úr, akiknek a kertje közvetlen az erdő és a patak között van. Ez a növény nagyon szereti az itteni földet, kár, hogy nem termelnek belőle többet.

– Talán azért, mert nem olyan nemes zöldség, hogy érdemes lenne vele vesződni.

– Nem igényel sok törődést, ellenben jó az egészségnek, és sokféleképp fel lehet használni a konyhában. Sőt, ami túlérett, az az állatok etetésére is nagyszerű. Nincs olyan része, ami ne volna hasznosítható, miközben alig kell neki más, mint jó föld. A magjából finom és gyógyító olaj nyerhető.

A gróf megsimította dús fekete szakállát, és úgy nézett a lányra kíváncsi szemmel, mint aki nem akarja elhinni, amit lát és hall. Hogyan kerülhetett ide, a majorságba egy ilyen finom arcú és választékos beszédű leány, akinek ráadásul a gazdálkodáshoz is van esze?

– Szóval jó az egészségnek? Csakugyan?

– A tökmagolaj főképp az. Nagyon hatásos a különféle gyulladásos betegségekre, segíti a betegek lábadozását, a fizikai erőnlétük mielőbbi visszanyerését. De jó a szívnek és a köszvény ellen is.

– Ha szabad kérdenem, honnan tudja kegyed mindezt?

– A Szent Orsolya-rendi leánynevelő intézetbe jártam, méltóságos úr. A magyar olajkészítésről szóló legkorábbi irat pedig bizony éppen szülőhazámból, Pozsony városából való, ahol mindig is volt olajütő, aminek több szempontból is nagy hasznossága van.

A lány értelmes tekintetét, meleg, barna mandulaszemét és választékos beszédét a gróf nem tudta feledni. A halovány archoz és a finom modorhoz kevéssé illettek a kérdéseire adott határozott, bátor válaszai. A méltóságos gróf úr érdeklődésére intézője elbeszélte a majoros gazda nevelt lányának szomorú élettörténetét. A leány anyja a gazda testvérhúga volt, aki egy jómódú, Pozsony főterén Monarchia-szerte ismert műhelyt és szőrmeüzletet működtető szűcshöz ment feleségül. A Mayer szűcs neve fogalom volt nemcsak Pozsonyban, de a közeli Bécsben is. Egyetlen leányukat az Orsolya-rendi apácáknál taníttatták, de az apa váratlan halála után az özvegy nem tudta fenntartani az üzletet, egyre apadtak a pénzforrásai, így Szidónia sem folytathatta tovább a tanulmányait. Egy évvel azután a házukat is elárverezték, az özvegy egy szerény hajlékban húzta meg magát, és varrásból élt, míg a leányát a Bánlaky-birtokon dolgozó öccsére bízta.

A gróf a lánnyal való találkozás és több gazdásszal folytatott levelezés meg számos mezőgazdasági könyv elolvasása után elhatározta, hogy tökmagot vettet, majd még abban az esztendőben olajütőt állíttatott üzembe.

Pál gróf gyakran beszélgetett a leánnyal az uradalom racionálisabb működtetéséről, mivel egyre inkább meggyőződött róla, hogy igen eszes, és jó gazdaasszonyt faragtak belőle az orsolyiták. Mígnem egy év után támadt egy ötlete; maga elé kérette a mindig nagyon alázatos, rókaszemű gazdát, valamint a leányt azzal, hogy Szidóniának munkát ajánlana. Régóta szerette volna az avítt kastélybelsőt némileg a saját ízlésére alakítani, és az uradalom fiataljaiból állandó személyzetet toborozni. Takarékos, anyagias meggondolásai azonban lelohasztották újító kedvét, miután a fővárosból hozatott szakemberek által készített tervezetek sokkal komolyabb költséget igényeltek, mint szerette volna. Felajánlotta, hogy Szidónia kulcsárnőként szervezzen meg egy a kastély belső átrendezésében, megújításában is részt vevő, sokoldalú, fiatal személyzetet. A gazda mohón és azonnal igennel válaszolt az ajánlatra.

– Természetesen elfogadjuk, méltóságos gróf úr! Nagy megtiszteltetés ez nekünk… – hajbókolt, de a gróf beléfojtotta a folytatást.

– Nem csak magát kérdeztem, gazduram! Lássuk, mit mond az ajánlatra a kisasszony!

A leány halvány arccal, de bátran nézett a grófra.

– Amennyiben a gróf úr vállalja, hogy alkalmaz egy magamfajtát, aki nem tudok ajánlólevéllel szolgálni, úgy örömmel állok rendelkezésére. Mert hiába a jó szándékom, a szorgalmam és az orsolyáknál tanult ismereteim, a tapasztalatom a csekélynél is csekélyebb.

– Majd belejössz, leányom! – ösztökélte a leányt a gazda, ám a gróf végül egy nap gondolkodási időt adva bocsátotta el őket. Hazatérve azután a nagybátyja és a felesége egész álló nap rágták a fülét, hogy vállalja el csak bátran a munkát, hiszen élete végéig bebiztosíthatja magát. Szidónia megértette, hogy szívesen szabadulnának tőle, legfőképp a kiházasítás gondjától. Elhatározta, hogy megragadja a kínálkozó lehetőséget, mert nem akart tovább a nagybátyjáék terhére lenni. Másnap jelentkezett is a kastélyban. Korábban csak a távolból nézte a fák között megbújó méltóságteljes épületet, de nem hitte, hogy ő egyszer oda beléphet, sőt ott is lakhat majd.

A grófi család legtöbb, az év nagy részében lakatlan kastélyában, így a baraváriban is, csak két-három főből állt az állandó személyzet. Ha a háziak a mindennapi tartózkodási helyükről, a kemenesfai kastélyból valamelyik másik kastélyukba tették át ideiglenesen a székhelyüket, akkor velük együtt útra kelt szinte a teljes személyzetük is. A baravári kastélyban ugyan több mint hat éve nem járt már a család, de Pál gróf fel kívánt készülni erre az eshetőségre is anélkül, hogy a teljes kemenesfai személyzetüket magukkal kelljen vinniük. A kiegyezés után ugyanis újra szorosabbra fűződtek a szálak az osztrákokkal, véget ért a passzív rezisztencia időszaka, amikor a magyarok többsége bojkottálta a császárvárost, így ismét gyakrabban terveztek Bécsbe menni vásárolni, fürdőre vagy szórakozni. Ebben az időben szelídült a magyar szabadságharcot az orosz cár segítségével eltipró, gyűlölt Ferenc József despota alakja jóságos, atyai Ferenc Jóskára. Ebben nem kis szerepe volt a császárnénak, akiért rajongtak a magyarok. A Bánlakyak azonban lehetőség szerint mindig igyekeztek távol maradni a politikától.

A rossz nyelvek közben rebesgetni kezdték, hogy a gróf alighanem belehabarodott a nála jóval fiatalabb leányba, sőt a faluban azt is tudni vélték, hogy érzései nem maradtak viszonzatlanok. A mindig komoly Szidónia mindenesetre sokat egyeztetett a gróffal, mire megértette az elképzeléseit, melyek szerint inkább a praktikus szempontokat figyelembe vevő, kényelmesen berendezett otthonra vágyott, mint pompázatosra. Persze a gróf puritanizmusa mellett szem előtt kellett tartani azt is, hogy a megújulás a reprezentációnak, a családtagok szükségleteinek, a mindennapi élet különböző tevékenységeinek is megfeleljen. Bánlaky Pál gyakran érkezett hosszabb időre a kastélyba, és legtöbbször a családja nélkül, a kulcsárnő kiváló ízlésében bízva hozta meg a végső döntést egy-egy bútor cseréjét, a kárpitok, függönyök kiválasztását vagy a szobák átrendezését illetően.

Az egyre hosszabbra nyúló baravári tartózkodása alatt a gróf a kastély után a templomot, majd az iskolát is tataroztatta, ez utóbbit bővítette is. Mivel elsősorban a baravári uradalom leendő munkásai tanultak az iskolában, egy tanítói lakást is biztosított, és minden módon igyekezett elősegíteni az oktatást, hol bútorokkal, hol egy régi földgömbbel, és persze rendszeres téli tüzelővel.

A házvezetőnőt, aki – amint azt a grófnak később elárulta – valaha tanítónő szeretett volna lenni, örömmel töltötte el a kastélybeli munkája, mert folyamatosan új ismereteket kellett elsajátítania, és ő imádott tanulni. Keményen dolgozott, hogy érdemes legyen a nyájas és művelt gróf úr megelőlegezett bizalmára. Szidóniának kiváló szervezőkészsége, jó ízlése és meleg szíve volt, így hamarosan egy ügyesen és összehangoltan tevékenykedő személyzetet szervezett, a kastély belső enteriőrje pedig felfrissült és átalakult. Azon ritka alkalmakkor, amikor a teljes Bánlaky család ellátogatott Baravárra, minden olajozottan működött. Bánlaky Pál feleségének és három fiának ellátásáról, kiszolgálásáról, illetve a velük együtt utazó komornák, nevelők elhelyezéséről, étkezéséről, ruházatuk rendben tartásáról kifogástalanul gondoskodtak. A fiúk – Pál, Bálint és Benedek – nevelőit a kastélyban a fiatalurak szobája mellett szállásolták el, és mindnyájan csodálattal adóztak a fiatal kulcsárnő szigorú, mégis szelíd szépségének.

Mayer Szidónia érkeztéig több mint húsz évig a személyzetet irányító főkomornyik, Zsigmond döntött mindenről a kastélyban, ő volt a grófi család személyes kiszolgálására rendelt belső személyzet feje. Mivel azonban az év nagy részében a család egyetlen tagja sem tartózkodott a kastély falai között, Baravár az ő kiskirálysága lett. Zsigmond volt a rangidős a szakácsnéval, aki mellé felvették a főkomornyik unokahúgát, a nevetős Lenkét kézilánynak. A személyzet természetesen a kastélyban is lakott, az egyik oldalszárny hátsó traktusában. Ha vendég érkezett, aki magával hozta saját szolgáit, őket ugyancsak a kastély ezen részében szállásolták el. Ilyen azonban igen ritkán fordult elő. Legtöbbször a grófi család nélkül teltek a hétköznapok. Szidónia érkezése azonban, főképp különösen szoros viszonya a gróffal, mindent megváltoztatott, így az addigi személyzet tagjai kellően hűvös tartózkodással, sőt némi lenézéssel vegyes félelemmel fogadták. Onnantól kezdve Szidónia tartotta számon a kiadásokat, felügyelte a személyzet munkáját, ő gondoskodott róla, hogy kastélyban minden csillogjon-villogjon, ő ütemezte és szervezte a nagytakarításokat, meszeléseket, nagyobb munkákat. Ő felügyelte az ezüst étkészleteket, a porcelán- és kristályszervizt, a nagyobb ünnepek előtt szükséges beszerzéseket. A gróf gyakrabban érkezett, és hosszabb ideig tartózkodott a kastélyban, így a személyzet idősebb tagjai által nosztalgiával emlegetett régi, csendes napoknak végük szakadt.

Szidónia legelőször a külső személyzet tagjait, közülük is Müller főkertészt nyerte meg. A leltárjegyzékben a porcelánok között, valamint a kastély különböző szobáiban is számtalan vázát talált, de sosem látott ezekben virágot. Az orsolyáknál a fogadószobában a vázákban mindig illatozott egy-egy csokor, mivel az apácáknál a kertművelésben is jártasságot kellett szerezniük a tanítványoknak. Az épület kertjében bőven termett a virág, de még fűtött üvegházuk is volt. A kastély körül az ősz hajú, halk szavú Müller Péter igen szépen gondozta a kertet, többféle ágyásban sok virág nőtt mind az elülső, mind a hátsó kertben, különösen a feslő rózsák voltak gyönyörűek, de a csodás formájú, díszes meisseni porcelánvázákban mégsem illatozott egy szál sem. Szidóniának nem volt mersze csak úgy levágni őket. A gondolat azonban nem hagyta nyugodni, és tettekre sarkallta, mint mindig, ha valami újító ötlete támadt. Egyik vasárnap délután elhatározta, hogy próbaképpen szed egy mezei csokrot, hogy legalább a saját szobájában, egy kis csuporban legyen virág. A Kitai-völgyben szebbnél szebb mezei virágok kínálkoztak, amiket ügyesen egymás mellé szedegetett, itt-ott hosszú kalászú füvekkel tarkítva pompás csokrot kötött. A nefelejcs nevető kékje, a kamilla fehér virágai, a mezei kakukkfű rózsaszínje között szerényen megbújt a búzavirág kócos feje, míg a ligeti zsályák lila és az ökörfarkkóró sárga virággal borított szárai felfele törtek. Épp a kastély parkján vágott át, kezében a csokorral, amikor megállította a főkertész, és megcsodálta a virágokat. Szidónia szerénykedett.

– Csak úgy, a magam örömére összekapkodtam ezt-azt a mezőn, hogy a szobámat felvidítsam vele.

– Tudja, kedveském, aki ért a növények nyelvén, ahhoz beszélnek is a virágok. Ez nem egy összekapkodott csokor, ez egy műalkotás. Magához szóltak ezek a virágok, bekéredzkedtek a csokrába. Tudna ilyen szépet kötni a kerti virágokból is? – kérdezte az öreg főkertész, miközben biztatóan nézett rá.

– Bevallom, már gondolkodtam rajta, mert annyi gyönyörű váza van a kastélyban, de mind üres. Mindazonáltal nem mertem virágot kérni, mert egyrészt nem tudom, hogy örülne-e, ha beleavatkoznék a munkájába, másrészt azt sem tudom, kinek a tiszte megtölteni a vázákat. Féltem, hogy ha kérnék, megharagudna.

– Dehogy haragudnék – nevetett az öreg –, hogyan jut ilyen az eszébe? A virágokat nevelni és leszedni az én feladatom, de csokrot tenni a vázákba, az már a belső személyzeté. Mindenesetre eddig ez fel sem merült, ugyanis Zsigmond inkább örül egy csokor friss újhagymának, mint a virágnak.

Cinkosan összenevettek. Valóban, a főkomornyik nagy gourmand volt.

– De vigye csak, tegye vízbe a csokrát, aztán ha lesz ideje, jöjjön vissza, szedek addig rózsákat, amiket bevihet a szalon előtti két nagy vázába.

– Hálásan köszönöm. Azonnal visszajövök – derült fel Szidónia megkönnyebbülve. Ezek szerint Müller főkertész tudja, milyen, mekkora vázák vannak a kastélyban. A fiatal lány örömében szinte szaladt a szobájáig, a csokrot belehelyezte a fehér vizeskancsóba, amit az ágya mellé tett a szűk, puritán helyiségben a kis asztalkára. A kopott kis asztalka azonban jócskán billegett. Szidónia ekkor inkább a széles ablakpárkányra állította a kancsót. Mire visszaért, a főkertész legalább húsz szál halvány rózsaszín, hosszú kelyhű rózsát vágott le. A lány vizslatva nézte a szárat, de a főkertész az alsó szárrészekről már eltávolította a töviseket, így bátran felvett néhányat, összefogta, és kutató szemmel körülnézett, majd megkérdezte, hogy szedne-e hozzá néhány szál páfrányt, levendulát meg eukaliptuszt. A főkertész kicsit csodálkozott, aztán bólintott, és hasonló hosszú szárral vágott a kért növényekből. A levendula éppen virágzás előtt állt, de Szidónia ügyes kezének és biztos ízlésének köszönhetően a hosszú, kékesszürke bimbókban végződő virágszárak könnyedséget adtak a csokornak. A világos rózsaszín virágokhoz illett a kékesszürke levendula és az eukaliptusz, a csokrot pedig körbefogta markáns zöldjével a páfrány. Formájában és árnyalataiban is pompás bokréta született. Szidónia ettől kezdve rendszeresen készített csodás virágkompozíciókat, és jó barátságba került az öreg kertésszel, aki mindig felhívta a figyelmét a kertben éppen virágzó, vázába kívánkozó növényekre. Amikor a gróf vagy a grófi család valamely tagja a kastélyban tartózkodott, a fogadószoba, az ebédlő, a kis és a nagy szalon vázáit is pompás virágcsokrokkal rakta tele.

A birtok élén az uradalmi intéző, a major élén pedig Szidónia nagybátyja, a gazda állt. Az intéző is gyorsan megkedvelte az okos, szókimondó fiatal lányt, a nagybátyja pedig fellélegzett, hogy nem neki kell majd kiházasítania. Steindl intéző meglátta a lányban a jövendő gondos és takarékos gazdasszonyt, aki nem szenvedheti a felesleges pazarlást, és örült annak is, hogy Zsigmond hatalma megtörni látszott. A kastélyhoz közvetlenül tartozó majorban húszfős külső cselédség látta el az iparosi és uradalmi feladatokat. A főlovász irányítása alatt állt az urasági ménes, a parádés kocsisok és a lovászok. A kastélyhoz közeli boltíves lóistállóban több pompás paripa, a kocsiszínben pedig több hintó és szán várta, hogy használják a gazdái. Nem messze esett a szíjgyártó- és a kovácsműhely.

Szidónia okos volt, kitartó és jó emberismerő. Úgy látott neki a munkának, hogy ne sértse Zsigmond úr önérzetét, és a komornyik legalább a felszínen megőrizhesse tekintélyét. Kezdetben mindenben kikérte a véleményét, tanácsát, kellő tisztelettel és szeretettel fordult felé, aminek lassan meglett az eredménye. Az öreg komornyik nem gáncsolta tovább.

A környező falvakban mindenki ismert mindenkit, így kellő ajánlás mellett szorgalmas és megbízható fiatal lányokat és legényeket tudott verbuválni, hogy a kastélyban végzendő munkákra legyen elegendő dolgos kéz. Legelőször a szakácsnő segítségére két mosogatólány, Zsigmond úr munkáját könnyítendő pedig két inas szerződtetését javasolta. Az intéző és a gróf egyetértettek. A fiatalemberek jól tűrték Zsigmond zsarnokoskodását, hiszen még így is jobb dolguk volt, mint ha favágóként kellett volna robotolniuk az erdőben. A komornyik megtanította őket a helyes testtartásra, meghajlásra, arra, hogyan kell egy grófot öltöztetni, vagy előzékenyen ajtót nyitni, szivart kínálni. A fiatalok szívesen jöttek, hiszen egyfajta társadalmi felemelkedést jelentett a kastély személyzetéhez tartozni. Bár a kereset nem volt sok, de remélni lehetett, hogy később a felnövekvő gyermekeiknek is kerülhet majd ott munka.

Négy fiatal szobalány feladata lett a takarítás, vasalás, varrás, felszolgálás, a mosás, a kandallók begyújtása. Szidónia az ő betanításukat is rábízta az ezen a területen nála jóval jártasabb főkomornyikra, de legtöbbször maga is ott volt a konyhában, ahol az oktatás folyt. Csendesen figyelt és tanult, majd végül akaratlanul azzal nyerte meg a főkomornyikot, amit egy téli napon titokban csinált.

Egy csendes délutánon, amikor kihalt volt a kastély, a lány nem tudott ellenállni a kísértésnek, és felnyitotta a szalonban levő zongorát, majd játszani kezdte Beethoven Waldstein-szonátáját. Belefeledkezett a zenébe, nem is vette észre a háta mögött összesereglett közönséget. Zsigmond áhítattal hallgatta a zenét, és nézte a lány fürge kezét a billentyűkön. Lassan megbarátkozott a megváltoztathatatlannal, sőt a kezdeti idegenkedés után becsülni kezdte Mayer Szidónia igyekezetét, finom megjelenését, és nem utolsósorban a munkabírását.

Hogy pontosan mi történt, miközben a kulcsárnő és a gróf eltervezték a kastély berendezésének modernizálását, a könyvtár megújítását, vagy Bánlaky Pál kedvenc zeneszerzőjétől, Beethoventől játszottak négykezes darabokat, közös kirándulásokat tettek a környező erdőben, azt senki sem tudja, de néhány év múltán Mayer Szidónia egy kisfiúnak adott életet, akit a gróf is nagy szeretettel nevelgetett, majd taníttatott. A sors istennője, Ananké, úgy alakította Szidónia sorsát, hogy nem lett tanítónő, de a fia már beteljesíthette anyja egykori álmát. A Bánlakyak által emelt templom melletti elemi iskolában több évtizedig Mayer Antal tanító úr szavaira figyelnek majd a gyerekek.

Bánlaky Pál minden vágya ellenére nem érte meg a századfordulót, de még halála előtt rendelkezett arról, hogy nem Erdélyben, hanem Baraváron, a Bánlakyak 16. század óta nem használt temetkezési helyére, a templomkertben levő Bánlaky-kápolnába temessék. Bánlaky Pál az általa olyannyira szeretett Beethovenhez hasonlóan egy viharos éjszakán, villámlás-mennydörgés közepette adta vissza lelkét Teremtőjének. Mayer Szidónia szokatlanul nyugtalanul aludt aznap éjjel, bár Baraváron nyoma sem volt viharnak.

A 20. század végén egy lelkes helytörténész felveszi a kapcsolatot a külföldre szakadt Bánlaky család leszármazottjaival. Az ő makacs erőfeszítéseinek köszönhetően újul meg a sűrű borostyántól fulladozó, a vastag indák szorításában omladozó kápolna. Mayer Szidónia dédunokájának több írása is megjelenik a birtok és a környék történetéről.

2. 7 A titkárnő titka

A fiatal férfi fáradtan rogyott le a hatalmas bőrfotelbe, lecsukta a Németországból hozott laptopja tetejét, és mint mindig, ha ideges volt, felborzolta rövidre nyírt haját. Az ország egyik legnagyobb erdészeti vállalatát negyvenévesen igazgatni kitüntető, de egyúttal hatalmas súllyal vállára nehezedő feladat volt. Meg akart felelni… az apja emléke miatt. Az erdészet mintegy tizenötezer hektár állami tulajdonú, heterogén adottságú erdőterületen gazdálkodott. Az erdőrezervátum területe kétszáz hektárt tett ki, vadgazdálkodás pedig négyezer hektár területen folyt. Jóval idősebb volt nála minden vezető beosztású kolléga, akik apja iránti tiszteletből is nagy várakozással és bizalommal fogadták. Szinte valamennyiüket gyerekkora óta ismerte, legtöbbjük nyugdíj előtt állt már. Az erdészet éves fakitermelési kvótája hetvenezer bruttó köbméter volt, és ez az ágazat volt az egyetlen, ami igazán pénzt hozott, de a főkönyvelő iménti beszámolója szerint még mindig nem volt nyereséges. Hosszasan vitatkoztak, de az igazgató határozott és gyakorlatias érvei gyengének bizonyultak az aktuális pénzügyi és adójogszabályok útvesztőjében jártas főkönyvelőéivel szemben. A kis kerek szemüveget viselő, akkurátus Rosenberg Andor tíz évvel ezelőtt került a vállalathoz, és talán ő fogadta egyedül ellenszenvvel az új igazgatót. A könyvelés, a pénzügyi szabályok ismeretlen terep volt a fiatal igazgató számára, holott korábban az apja mellett, később pedig az egyetemen, majd erdőmérnökként az erdészetről elméletben és gyakorlatban is mindent megtanult, amit csak lehetett: a hagyományos erdő- és vadgazdálkodást, az új ökologikus módszereket, a helyi fauna és flóra minden itt előforduló egyedét, a fakitermelés és az újratelepítés fenntartható fejlődést tiszteletben tartó ütemét, a fülesbagoly és gyöngybagoly rikoltása közti különbséget, az őzek patagyulladásának ellenszerét, a golyós és a sörétes vadászfegyverek titkát – a gazdaság pénzügyeivel azonban nehezen boldogult. Pedig főnökei elsősorban azt várták a nyelveket beszélő, Nyugat-Európát is megjárt fiatalembertől, hogy a csődközeli helyzetből manőverezze a céget emelkedő pályára. Sokszor gondolta úgy, hogy ha az apja élne, sokkal könnyebb volna a dolga, de sajnos túl fiatalon költözött ki a barafalvai temető árnyas fái alá. Pedig nagyon büszke lenne most a fiára, hogy igazgató lett.

A több mint harminc éve ugyanazt a szigorú külsőt kölcsönző kontyot viselő, rejtélyes mosolyú titkárnő kitűnő érzékkel tudta, hogy az igazgatónak mikor van szüksége némi támogatásra, mikor pedig teljes nyugalomra. Kopogott a vastag, mívesen kidolgozott tölgyfa ajtón, majd csak a fejét dugta be a résen, és vékony fémkeretes szemüvege fölött nézett rá meleg, barna szemével:

– Kér egy kávét?

– Nem, Gizike, köszönöm szépen, nem kérek. Így is egekben a vérnyomásom.

– Komoly küzdelem volt?

– Igen, és vesztettem – sóhajtotta.

– Andor kiváló szakember, jól ismeri a vállalat helyzetét. Neki köszönhetjük, hogy a rendszerváltozást követő jogi és gazdasági zűrzavarban átvészeltük a nehezét.

– Nem akar megérteni. Nem hiszem el, hogy nem érti az érveimet, nem akarja érteni. Olyan ellenszenvvel viseltetik irántam, hogy csak úgy süt belőle. Nem szívesen mondom, de kénytelen leszek más főkönyvelőt keresni, ha ez így marad. Nekünk muszáj harmonikusan együttműködni.

– Bizonyára menni fog, csak legyen türelemmel – Gizella elhatározta, hogy beszél Andorral.

– Türelem…?! – sóhajtotta lemondón a fiatalember.

– Akkor hozok egy kis vizet.

– Az jó lesz, köszönöm – bólintott a törékeny alak után nézve.

A titkárnő még mindig szép volt, bár már közel járt a nyugdíjas korhoz. Szép formájú, finom kezével csendesen csukta be az ajtót, az igazgató pedig levette a nyakkendőjét, és közben azon gondolkozott, mikor és miért kezdte őt Gizike magázni. Arra világosan emlékezett, hogy míg gyerekként apjával járt be ide, mindig kapott tőle nugátos Kedvenc csokit, és még akkor is tegezte, amikor erdőmérnökként gyakornokoskodott a vállalatnál. Aztán, amikor Németországból hazatérve állományba került a cégnél, már mintha magázta volna. Az egyedül élő, mindig ugyanolyan frizurát, ugyanolyan stílusú ruhákat hordó, törékeny Gizike maga volt itt az állandóság. Szigorú kontyával, moher kardigánjaiban, nyakában egy szív alakú ezüstmedállal közel negyven éve dolgozott már az erdészeti igazgatóság titkárságán. Sokan arra számítottak, hogy az új igazgató fiatal titkárnővel váltja majd fel, de nem így történt, így Gizella továbbra is cerberusként őrködött a titkárságon.

Az igazgató az apjára gondolt, akit mindig olyan elfogódottnak és furcsának talált, valahányszor ezzel a nővel találkozott. Más hanghordozással beszélt, olyan idegenül. Gyerekkorában, ha apjával bejöttek a titkárságra, mindig úgy érezte, mintha mutogatná őt, és büszkélkedne vele. Mielőtt beléptek, az apja mindig megigazította a ruháját, lesimította az összeborzolt haját, és meghagyta, hogy szépen viselkedjen a Gizike nénivel. Már felnőttként tudta meg, hogy apja talán élete végéig szerelmes volt ebbe a nőbe plátóian, viszonzatlanul.

Az igazgató apja, Pallagi György és Hoffer Gizella együtt nőttek fel a baravári erdőség mélyén, és Gyuri már az öreg Mayer Antal vezette elemi iskolában elhatározta, hogy Gizi lesz a felesége. A törékeny, szép és okos szemű lány elfogadta a magas barna fiú ajánlatát, akihez kora gyermekkora óta ragaszkodott. Már az első csók is megesett közöttük, és titokban tervezték leendő közös életüket, amikor valami hirtelen megváltozott. A hatvanas évek végén Gizi életében két nagy törés is bekövetkezett: egyetlen hozzátartozója, idős nevelőanyja meghalt, miután olyan titkot bízott rá, amely romba döntötte a fiatal lány életről szőtt összes tervét, nem sokkal később pedig új igazgató érkezett a vállalathoz: Gyulavári János. Gizi a gyász miatt egyre hallgatagabb és távolságtartóbb lett, végül szakított Pallagi Györggyel, így azután a férfi álmai a házasságról szertefoszlottak.

Gyulavári István, a Bánlaky-uradalom hajdan tragikus körülmények között elhunyt gépészmesterének a fia lelkes antifasiszta fiatalként kapcsolódott be a baloldali mozgalomba, amellyel a második világháború alatt végleg elkötelezte magát. Megjárta a Szovjetuniót, majd a háború után a Népi Kollégiumok Országos Szövetsége által útjára bocsátott „Fényes szelek” nemzedékének fiaival érettségizett, és pályája során egyre feljebb került a kommunista párt ranglétráján. A korán árvaságra jutott Gyulavári István nem feledte el az előző rendszerben Barafalván szerzett sérelmeket. Az 1945 előtti, réginek vagy reakciósnak titulált rezsim elvette tőle mindazokat, akiket szeretett: a kísérletező Bánlaky gróf hobbija megölte az apját, az uradalom nácibarát erdésze elszerette és megbecstelenítette a kedvesét, aki önkezével vetett véget az életének, a háború végén pedig a nyilasok megkínozták, majd felakasztották az édesanyját, aki, ha tudta volna, akkor sem árulta volna el, hol bujkál a fia. A háború után Gyulavári István Pesten találta meg a számítását, nem vágyott vissza többé a falujába. Elhozta onnan az egyetlent, aki szívének kedves volt, és attól kezdve Kisrozinak, Mária grófné egykori komornájának már csak saját négyszobás lakásukat kellett rendben tartania, többé nem parancsolt neki senki. Gyulavári István – az 1950-ben, az addig önálló Újpest városából kialakított negyedik kerület pártbizottságának titkáraként – nevet szerzett magának, megbecsülték, olyan öblös, nagy fotelben ülhetett, amilyent egykor régen a Bánlaky-kastélyban látott. A rokkant gróf és sápadt fia terpeszkedtek benne, amikor anyjával együtt odahívatták, és megkapta a nyomorék gróftól azt a kék kishajót. Apját egy ideig sofőrnek is alkalmazta a gróf, és Gyulavári Istvánnak elégtételül szolgált, hogy az új rendszerben most őt várja a ház előtt egy szép szolgálati autó sofőrrel. Amikor tudomására jutott, hogy a kirabolt Bánlaky-kastélyból végül áfész-raktár lett, elégedettség töltötte el.

A fiukat, Jánost már igazi tanult embernek szánta, az új rendszer vezető rétegében akarta tudni, ahova az előző rezsimben csak a születés, most pedig – hite szerint – kizárólag az érdemek alapján lehetett bekerülni. Nagyon büszke volt a fia sikereire az egyetemen meg a vívóválogatottban, és arra, hogy feleségének immár mindent meg tud adni, amire csak vágyik. Kisrozi eleinte alig akarta elhinni, hogy egyszerre több pár cipője és több ruhája is lehet, és nem kell napestig dolgoznia. Évekkel később Gyulavári István és felesége kissé elveszetten, de könnyekig meghatva álltak az agráregyetem hatalmas aulájában, amikor Jancsi fiuk megkapta a mérnöki diplomáját.

A nyúlánk, vörösesszőke, mindig mosolygó Gyulavári János karrierje a Mezőgazdasági és Élelmezésügyi Minisztérium Erdészeti Főosztályán indult, bár ő nem szerette az aktatologatást, inkább terepen dolgozott volna, de apjának sosem mondott volna ellent. János szelíd, engedelmes és jó gyerek volt, bár idővel egyre jobban vágyott arra, hogy erdőmérnökként valóban egy erdészetben kamatoztassa az egyetemen tanultakat. A minisztériumban minden hazai erdészeti vállalattal kapcsolatban volt, sokszor kísérte el a miniszteri delegációt is egy-egy megyelátogatásra, ahol közelről láthatta, hogyan folyik a szocialista erdészeti vállalatoknál a gyakorlatban a munka.

Szabadidejében a Dózsa vívótermében edzett, nem messze az otthonuktól. Az egyik legtehetségesebbnek tartott párbajtőrözőként számos érmet tudhatott magáénak. János szerény volt és csendes, ha megszólalt gyönyörű orgánumán, lassan és gondosan artikulálta a szavakat, akár egy színművész.

Az irodában megsúgták neki, hogy a titkárnőként dolgozó mézszőke Takács Ilona megveszik érte, néha igazán elkísérhetné moziba vagy elvihetné táncolni. János jól nevelt volt, fiatal és naiv. Tetszett neki a vékony ajkú, kihívó, mindig feltűnően csinosan öltözködő lány. Kezdetben beültek egy kávéra és egy süteményre az elegáns Hungária – az egykori New York – kávéházba. De mivel mindketten szerettek táncolni, sokszor elmentek a Berlin bárba vagy a Krisztina bárba is, ahol élőzene volt. Ilona leginkább a Teréz körúti Béke Szállót imádta, ahol a műsor rendszerint csak fél tíz után kezdődött, mivel az ismert táncdalénekesek itt fejezték be a haknijukat, sőt gyakran a fellépések után is ott maradtak szórakozni.

János kezdetben csupán az alkoholnak, majd saját vonzerejének tulajdonította, hogy néhány közös táncos program után Ilona egyre türelmetlenebbül és erőszakosabban akarta őt „úgy is”. Rendszerint alig tudta a lányt lefejteni magáról a kapualjban, miután hazakísérte, de a csábításnak nem sokáig bírt ellenállni, bár érezte, hogy nem szerelmes Ilonába, inkább csak a vágy hajtotta. Egy idő után Ilona már az irodában sem titkolta, hogy van köztük valami, bár János egyre nehezebben viselte ellentmondást nem tűrő, zsarnoki természetét. A maga jól nevelt módján sokáig fogalmazta magában a megfelelő mondatokat, és kereste a megfelelő pillanatot, hogy szakítson vele, de olyankor, amikor végre megemberelte magát, Ilona, mintha megérezte volna a szándékát, mindig negédesen kedves volt és lehengerlő. A tétova fiatalember addig-addig halogatta a szakítást, míg egy napon Ilona elé állt és közölte, hogy gyereket vár tőle. Gyulavári János szóhoz sem jutott a döbbenettől, de dönteni ezúttal sem tudott. Ilona apja a Hazafias Népfront Országos Tanácsának főtitkárhelyettese volt, ismerte a fiatalember édesapját, akitől hamarosan komoly hangon kérdezte meg telefonon, hogy a fia tudja-e, mi a szocialista erkölcs, és mi a kötelessége. A Gyulavári család megtanácskozta a helyzetet, bár nem sok latolgatnivaló maradt, és János, bármennyire elkeseredett volt is, pontosan tudta, hogy mi a kötelessége. Takács elvtárs a legfelső hatalmi elithez tartozott, akiket a köznyelv a 4K-nak titulált, mert K-vonalú telefonnal, a Kútvölgyi Kórház vip ellátásával, a korlátlan külföldre való utazás lehetőségével rendelkeztek, sőt haláluk után bekerülhettek a Kerepesi úti temető munkásmozgalmi panteonjába is.

Egy borongós október végi napon Takács elvtárs ismerkedő beszélgetésre hívta irodájába leánya leendő férjét. Gyulavári fél órával korábban érkezett a Hazafias Népfront Belgrád rakparton levő székháza elé, és annyira ideges volt, hogy be kellett mennie az első presszóba, hogy felhajtson egy konyakot, majd egy másodikat is, hogy bátorságot gyűjtsön. Amikor később Takács elvtárs jól fűtött irodájában üldögélt a piros műbőr fotelben, bánta már, mert az éhgyomorra ivott szesztől fájni kezdett a gyomra, sőt mintha forgott volna vele a fotel. Takácsnak tetszett a magas, jóképű fiú, sőt egy kicsit talán sajnálta is, mert ő is sokat szenvedett nehéz természetű feleségétől, a végtelenül akaratos Ilona lányuk pedig még bonyolultabb esetnek tűnt. Ő maga sem bírt már vele az utóbbi években. Gyerekkorától fogva hisztériás jelenetet rendezett, ha valami nem az akarata szerint történt, felnőttként is követelőző volt és türelmetlen. Az utóbbi időben ráadásul sokszor ittasan ért haza, és sosem jött ki a fizetéséből. Takács elvtárs igazán nem bánta, ha elveszi végre valaki. Amikor a fiatalembert a tervezett karrierjéről kezdte faggatni, Gyulavári Jánosnak megjött a hangja, és őszintén elmesélte, hogy nagyobb vágya sincs, mint vidéken egy erdészeti vállalatnál dolgozni. A leendő após, aki a beszélgetést megelőzően a bekért személyzeti anyagokból alaposan tájékozódott a fiú, de még az apa előéletéről is, tudta, hogy Barafalváról származnak. Meglepődött, hogy a minisztérium helyett inkább vidékre kívánkozna, de a fiú értelmes érvelését hallgatva gyorsan döntött. Felajánlott hát a zavarodott fiatalembernek egy igazgatói állást, persze szolgálati lakással és gépjárművel a Baraváradi Állami Erdészeti Vállalatnál. Természetesen abban az esetben, ha hajlandó megnősülni. Úgy gondolta, hogy valóban az lesz a legjobb, ha a lányát minél távolabb tudja a zajos, bűnre csábító fővárostól.

Zuhogott az eső, hosszú csíkokban folyt le a negyedik kerület modern házasságkötő termének földig érő kopolit üvegablakain, amikor Gyulavári János és Takács Ilona örök hűséget esküdtek egymásnak. A vőlegény elhaló hangon, sápadtan, a menyasszony diadalittasan, harsányan mondta ki az igent. A vőlegény anyja nem a meghatottságtól zokogott. Amint a combját alig takaró, nyomott mintás dzsörzé menyasszonyi ruhát viselő Ilona határozottan kimondta az igent, Gyulaváriné előre megérezte, mennyire boldogtalan lesz ez a házasság. Később ebből a napból János a menyasszonyi csokor erős szegfűillatára és az esőre emlékezett leginkább.

Ilona mindenáron a fővárosban akart szülni, így a gyermek érkezéséig János folytatta a munkát a minisztériumban. Ilona a Kútvölgyi Kórházban dolgozó, apjával baráti viszonyt ápoló Magyar doktornak köszönhetően a házasságkötésük napjától már nem dolgozott, hogy a terhesség a lehető legnagyobb „rendben folyjon”. Bár az elkövetkező években János többször javasolja, Ilona soha többé nem hajlandó munkába állni. Persze a férje eltartja majd. János szürke vagy barna öltönyében, bőrtáskáját lóbálva futott reggelenként a villamoshoz, és megpróbált boldog várakozással tekinteni a gyermeke érkezésére és az új munkájára. Valójában még magának sem merte bevallani, hogy nem tartja kezében az élete irányítását, a dolgok csak úgy megtörténnek vele, ő pedig pusztán szemlélője és elszenvedője az eseményeknek. Ananké és a Moirák összenevettek. Ilona felettébb rosszul viselte a terhességet, hihetetlen hangulatingadozásokkal, hisztérikus kitörésekkel, melyeket János igyekezett szó nélkül tűrni. Ilona nem főzött és nem mosott, nem takarított és nem is vasalt, ezért felvettek egy háztartási alkalmazottat. Veszélyeztetett terhesként Ilona főképp pihent, és megpróbált megbarátkozni egykori csodás alakja megváltozásával. A pihenést időnként megszakította azzal, hogy elment a fodrászához, a kozmetikusához, a pedikűröséhez, a manikűröséhez, esetleg vásárolgatni. Esténként pedig azzal nyaggatta férjét, hogy miért nem viszi soha sehová, ugyanis roppantul unatkozik. János csendesen tűrt és várt, míg egy szép, verőfényes tavaszi napon a pártelitnek fenntartott Kútvölgyi Kórházban három kiló ötven dekával megszületett Gyulavári Ágnes, akit Ilona, mellét féltve, nem volt hajlandó szoptatni. Ez a kislány egész gyerekkorát az erdőben tölti majd, és felnőttkorában minduntalan oda vágyik vissza Budáról.

Napra pontosan egy év múlva, ugyanebben a vip szobában születik meg egy fiatal docens lánya, akit a szintén az egyetemen tanító felesége örömmel szoptat majd, és a legnagyobb szeretettel nevel fel. Ez a kislány egész gyermekkorát Budán tölti, csak felnőttkorában kerül ugyanabba az erdőbe, és úgy érzi majd, mintha mindig is ott élt volna.

János nagyon boldog volt, hogy apa lett, és nem tudott betelni a kislányával, akihez természetesen ő kelt fel éjjelenként, hogy a tápszeres cumisüvegből megetesse. Ilona hamarosan visszanyerte a régi alakját, dadát fogadott, és belevetette volna magát barátnőivel a pesti szórakozások hajszolásába, de várta őket Barafalva. Az asszony mindent elkövetett, az érzelmi zsarolás minden válfaját bevetette – könyörgött, hisztizett, betegséget színlelt –, de végül nem tudta megakadályozni és továbbhalogatni sem a vidékre költözést, amit mindig is az élete legnagyobb tragédiájaként emlegetett Maga sem gondolta volna, de leginkább éppen paraszt származású apósa és anyósa szerette volna, hogy a fővárosban maradjanak. Ők voltak az egyetlenek a tágabb családból, akik ismerték Barafalvát. Gyulavári István párttitkár, az egykori nincstelen árva egyáltalán nem örült annak, hogy fia elhagyja a minisztériumi íróasztalát, a főváros kényelmét, és visszatér oda, ahonnan ő rossz emlékeket őrizve menekült. A szelíd János életében először ellenszegült a szülői akaratnak, mintha rohant volna valami vagy valaki felé.

Végül a fiatal Gyulavári család 1968 tavaszán, az egyéves Ágnessel leköltözött Barafalvára, ahol az erdészeti vállalat legnagyobb és legszebb szolgálati lakása, valamint az igazgatói szolgálati gépkocsi várta őket. Ilonának persze semmi nem tetszett, leginkább az nem, hogy otthagyták a fővárost, az üzleteket, a szórakozóhelyeket, a mozikat, és eltemetkeztek a szörnyű baravári erdőségben.

Gyulavári, épp ellenkezőleg, az első pillanattól boldog volt Barafalván, úgy érezte magát, mint aki hazatért, és ez így is volt mindenféle értelemben. Belevetette magát a munkába, szinte lubickolt benne, annyira élvezte a gyakorlati kihívásokat, amikor pedig nem dolgozott, akkor rengeteget sétált és játszott a kislányával, főleg az erdőn, hogy Ilonát ne zavarják: tavasszal meglesték a fészkeket, nyáron virágkoszorút fontak, fűzfasípot készítettek, ősszel gombászni mentek, bogyókat szedtek, télen szánkázni a Kitai-völgybe vagy korcsolyázni az Akkádi-tóra. Később, felnőttként Gyulavári Ágnes úgy emlékszik majd vissza erre az időszakra, hogy szinte csak az apjával telt a gyermekkora egy mesebeli gyönyörű erdőben, miközben láncdohányos anyja a végtelenül elhanyagolt lakásukban egyik cigarettát szívta a másik után. A lakás a Szent András-hegyen épült, ahonnan az egyik legszebb kilátás nyílt az erdőre, és a kertjükben gyakran nagy szemű, nagy fülű őzikék legelésztek. Ilona napjai céltalanul teltek, nagyon magányos volt, utálta az erdőt, és hamarosan inni kezdett.

Az új igazgató, miután családjával elhelyezkedett, április 1-jén lépett be először az igazgatóság régi, fazsindelyes, fatornácos épületébe, hogy birtokba vegye az irodáját. Akkor még nem sejtette, hogy ez lesz majd az igazi otthona, mintegy harminc esztendőn keresztül. Tágas irodája a Kitai-völgyre nézett, csak éppen a domb másik oldaláról, mint ahol a házuk volt. Vastag tölgyfa ajtó választotta el az igazgatói titkárságtól, ahol a nagy barna kontyot viselő, fiatal Hoffer Gizella már évek óta ellátta a titkárnői feladatokat.

Az erdészetnél máig élő és szájról szájra járó legenda úgy tartja, hogy a vörösesszőke, elegáns Gyulavári János könnyedén meghajolt, a törékeny és igéző barna szemű Hoffer Gizella pedig kezet nyújtott neki, és mikor a tekintetük találkozott, minden eldőlt: az első kézfogásnál fellángolt közöttük a szerelem. Percekig álltak egymással szemben, egymás kezét fogva, mintha nem tudnák elengedni a másikat.

A kiszámíthatatlan Ananké áprilisi tréfának szánta talán, hogy mindkettőjük szívét egyszerre lobbantotta lángra, figyelmen kívül hagyva, hogy az igazgató friss házas és egy egyéves kislány apja. A villámcsapásként érkező szerelem azonban megzabolázhatatlannak bizonyult, birtokba vette a szívüket, és nem volt mit tenni. Próbáltak menekülni előle, próbálták elűzni, de ez a szerelem erősebbnek bizonyult mindennél, hogy azután előbb titkolt, majd vállalt viszonyként, mintegy harminc éven át tartson, egészen Gyulavári János haláláig.

Pallagi György ekkor mondott le végleg Gizikéről, akinek tekintetéből, valahányszor az új igazgatóra pillantott, olyan szerelmes vágyódás sugárzott, amilyent Pallagi még sohasem látott e gyönyörű szempárban. Nagyon összetört akkor, és évekre elhagyta Barafalvát. Nagyapja megbecsült uradalmi erdész volt a Bánlaky-birtokon, és apja is erdőmesterkedett mindaddig, amíg a nyilasokkal el nem menekült, hogy aztán a határ előtt eltalálja egy szovjet géppuska. Pallagi György úgy nőtt fel, hogy soha nem ismerhette az apját, akinek a múltja miatt mégis annyi szenvedésben volt része neki és anyjának is.

1945-ben a potsdami konferencián a háború győztesei engedélyt adtak arra, hogy a magyarországi németeket Németországba telepítsék ki. A németek kollektív bűnösségén alapuló kitelepítés jóváhagyói nem vették figyelembe, hogy az olykor több száz éve ezen a földön élő egykori szászok, svábok többsége nem akart Németországba költözni, még ha az 1941-es népszámláláskor német nemzetiségűnek vagy német anyanyelvűnek vallották is magukat. Barafalva, Baravár és Baravárad lakosainak tekintélyes részét érintette a kitelepítés, ami alól mentesítést lehetett ugyan kérni, de csak kivételes esetben, keveseknek adtak. A maradóknak összeszorult a torkuk, amint egykori szomszédjaik, falubelijeik hosszú menetelését nézték a főutcán a vasút felé, amit a helyükre érkező székelyek bevonulása követett. Magyarországon az 1945-öt követő három esztendőben sok ezer magyarországi német nemzetiségű lakost fosztottak meg magyar állampolgárságától, egyúttal ingó és ingatlan vagyonától, aztán hurcoltak el. A három falu, amelynek lakosai főleg szász eredetűek voltak, még a háborúnál is jobban megszenvedte az azt követő etnikai tisztogatást, amelynek során nem voltak tekintettel sem nemre, sem életkorra, és rendszeres volt a fizikai erőszak. Pallagi György anyját, Schléder Terézt erdélyi szász származása és neve, valamint férje háborús bűntettei miatt nácinak, kollaboránsnak, német ügynöknek tekintették, és évekre börtönbe került. A veréseket, a kínzásokat csodával határos módon sikerült túlélnie, a kisfiát pedig csecsemőkorától négyéves koráig az egykori papné, Elvira nevelte. Tekintettel a kisgyermekére és arra, hogy minden ingó és ingatlan vagyonáról önként lemondott, végül nem telepítették ki, így Schléder Teréz kopaszon, lefogyva, verésektől eltorzult arccal évek múltán hazatért, és ideiglenes menedékre talált az özvegy tiszteletesné házában. A gyermek nevét ekkor magyarosították Peltznerről Pallagira.

A kiváló képességű, vékony kisfiú felcseperedve a mezőgazdasági technikumban érettségizett – majd tervei szerint az erdészeti vállalatnál helyezkedett volna el, és feleségül vette volna Hoffer Gizellát, amire végül nem került sor.

A katonaság után az egyetem és Gizella miatt hagyta el a falut, majd egy másik erdészetben vállalt munkát. Ott ismerte meg leendő feleségét, Sztipanov Erzsébetet, aki mindenben Gizella ellentéte volt: áradó, hangos, gömbölyű, szőke. Pallagi tíz év múlva költözött vissza egykori falujába feleségével és kisfiával, mert mindkettőjüknek állást kínáltak. Ő lett a vállalat erdőművelési ágazatának vezetője. Évekkel később Gyulavári igazgatóval kölcsönös szakmai tiszteleten alapuló, jó kollegiális viszony, sőt barátság alakult ki közöttük.

Az évek során az igazgató, Gyulavári János és a titkárnő, Hoffer Gizella kezdetben rejtegetni próbálták titkukat, bujkálva szerették egymást, de az összetartozásuk megkérdőjelezhetetlen volt. A szocialista erkölcs nevében senki nem akart botrányt keverni, hiszen a vállalat kiváló eredményekkel dicsekedhetett. Az igazgató és a titkárnő egyaránt imádták a munkahelyüket, a munkájukat és az erdőt, és tulajdonképpen ketten együtt vezették a vállalatot. Gyulavári szakmai tekintélyéhez, hozzáértéséhez nem fért kétség, de gyenge, befolyásolható, döntést nehezen hozó ember volt. Ebben sietett segítségére a kiváló emberismerettel, taktikai érzékkel és erős akarattal rendelkező Hoffer Gizella, aki persze mindig a háttérben maradt, és úgy alakította a dolgokat, hogy a külső szemlélő számára ő csak egyszerű titkárnő maradjon. Gyulavári János vállalatvezetőként elért karrierjét azonban kizárólag neki köszönhette.

A vállalatnál töltött harmincadik jubileumi évfordulón már tudta, hogy a rák elhatalmasodott a testében, és nincs mód azt megállítani. A díszteremben megtartott ünnepségen hallgatta a laudációkat, és közben az járt a fejében, hogy a cég élén elért jelentős eredményeinek számbavételekor, tehetsége és képességei méltatásakor milyen igaztalanul elsikkadt annak az embernek az említése, akinek mindezt köszönheti. A tehetsége mit sem ért volna nélküle. Amikor a beszédek végén szót kért, szavait egyetlen személyhez, Gizellához intézte. Forró hálával mondott köszönetet neki mindazért a támogatásért, ami nélkül nem tudott volna helytállni, ami nélkül nem tudta volna átkormányozni a cég hajóját az elmúlt harminc év viharain. Méltatta Gizella önfeláldozását, aki mindig támogatta, amikor kudarcot vallott, aki visszarángatta a földre, amikor túlságosan a fellegekben járt, és segített eligazodni, amikor elvesztette a helyes irányt. Életében először vállalta fel nyilvánosan a kapcsolatukat, és tulajdonképpen az egész vállalat előtt szerelmet vallott Gizellának, akinek szeméből folytak a könnyek, miközben nézte a remegő kezű és hangú, a kemoterápiás kezelésektől lefogyott és megritkult hajú embert, aki számára életében mindig a legdrágább kincs volt.

Képek kergették egymást a fejében: amint gesztenyét szednek a völgyben egy napsütéses őszi délutánon, amint János ingjeit vasalja, amint Prága óvárosában söröznek, amint megünneplik ketten az ő külön karácsonyestéjüket minden év december 23-án, amint szeretkeznek az Angyalok tisztásán, az irodában vagy nála. Mindez véget ér ezzel a szörnyű betegséggel. János vakon hitt a szocializmusban, és egy darabig a Nyugat hanyatlásában is, legalábbis addig, amíg Moszkva, Varsó, Leningrád és Szófia után el nem utazott néhány nyugati országba is. Első bécsi útjáról döbbent csodálkozással tért haza, és nem győzött mesélni arról, hogy a Nyugat hanyatlása hazugság, de onnantól kezdve valami megszakadt benne. Gizella emlékezett arra a sárga, kifli alakú gyümölcsre is, amit János az osztrák fővárosból hozott. Akkor látott és kóstolt először banánt. Nem tudta elképzelni a hátralevő életét a férfi nélkül, pedig a tüdőgyógyász professzor néhány hónapot jósolt csupán. Gizella mindvégig úgy érezte, hogy megérte mindenről lemondani ezért a szerelemért: a minden lány álmát jelentő hófehér menyasszonyi ruháról csakúgy, mint a gyermekáldásról. Nehéz évek voltak, főleg az elején: megvetették, kibeszélték, kigúnyolták, de ő csak mosolygott felszegett fejjel. Gyulavárit eleinte mardosta a szégyen és a lelkiismeret-furdalás. Kezdetben a gyerek, majd pedig Ilona alkoholizmusa, később betegsége miatt nem vált el, vagy csak egyszerűen konfliktuskerülő és gyáva volt, de tudta, érezte, hogy Gizellában találta meg a másik felét. A nő sohasem kérte, hogy váljon el, sem azt, hogy vegye el. Egyszerűen elfogadta azt, amit számára a férfi nyújtani tudott, amiért János imádattal és lángoló szerelemmel dédelgette az utolsó percéig. A férfi az ő kezét fogta és csókolta a nemeskéri kórházban akkor is, amikor örökre lehunyta a szemét. Nem mindenkinek adatik meg az igazi nagy szerelem, ami az évek elteltével nem halványodik, hanem éppen ellenkezőleg, egyre erősebbé válik. Az őrült fiatalkori szenvedély nyugodt és mély szerelemmé nemesedett, majd érett korukra kölcsönös aggodalommal és féltéssel egészült ki.

A mostani igazgató, amikor friss mérnökként a vállalathoz került, sokszor látta őket munka után együtt távozni. Az egymásba karoló, ősz hajú pár olyan féltő szerelemmel nézett egymásra, hogy a fiatalembernek mindig mosolyognia kellett. A parkolóban Gyulavári mindig szertartásosan kinyitotta a gépkocsi ajtaját, besegítette a titkárnőt, nagy gonddal megigazította a kabátját, a kendőjét, mindig valamit, hogy véletlenül se maradjon az ajtó nyílásában, majd finoman becsukta az ajtót. Aztán komótosan megkerülte az autót, és ő is beszállt. A fiatal mérnök biztos volt abban, hogy amikor ők ketten egymásra néztek, nem a szarkalábakat látták, hanem a másik sugárzó tekintetét, amelybe hajdan belevesztek. Mindegy, hány esztendő múlt el, és mindegy, hogy a test megöregedett. Ők még harminc év után is megremegtek a másik érintésétől, és megremegtették a másikat egy érintéssel. Amikor becsukták a szemüket, fel tudták idézni a másik érintését, illatát, mosolyát, és újra tudták élni szerelmük minden stációját. Boldogok voltak együtt, és ez látszott.

Amikor Gyulavári Ágnes elvégezte az egyetemet, anyja egy agyvérzés után magatehetetlen lett, senkit nem ismert fel, nem kommunikált, ezért az utolsó nyolc évet egy otthonban töltötte. Gizella és Gyulavári rendszeresen látogatták. Mi van a lelkiismeret-furdaláson túl? Hogyan lehetett volna másképp? Ilona idegen maradt azon a tájon, gyűlölte a baravári erdőt, és nem talált kiutat saját sorsa kilátástalanságából. Egész életében mást sem akart, csak boldog lenni, de mivel ő sem adott senkinek szeretetet, nem is kapott senkitől. Férje és lánya véd- és dacszövetsége, megbonthatatlan harmóniája nélküle formálódott, abba ő nem fért bele, bár kétségbeesve próbálkozott néha. Ha elhatározta, hogy kitakarít és ünnepi ebédet főz, nagy lelkesedéssel vetette bele magát, de az alkohol végül mindig legyűrte a tettvágyát. Mire lánya hazaért az iskolából, az udvarra kidobált szőnyegek, az odakozmált étel szaga és a szokottnál is nagyobb rendetlenség jelezte, hogy az anyja akart valamit, de megint legyőzte az alkohol. Apjával többször vitték elvonókúrára, de Ilona nem volt hajlandó együttműködni, és nem akart gyógyulni, hiszen azt sem ismerte el, hogy szenvedélybeteg. Az elvonókúrán viszont rákapott a nyugtatókra. A hajdanvolt szépség ráncos, püffedt arcú, kiabáló és kétségbeesett ronccsá változott. Szája sarkában mindig ott lógott a cigaretta, arcát az elpattant a hajszálerek színezték pirosra. Ágnes és János igyekeztek minél kevesebb időt otthon tölteni – Ágnes kollégiumba került, János Gizellához menekült –, ezzel azonban Ilonát még mélyebbre taszították alkoholizmusában.

Az ezredforduló előtt nem sokkal Gizike aztán kikísérte élete szerelmét a temetőbe, majd még egy évig látogatta Ilonát az otthonban. Az ő halála óta rendszeresen gondozza a sírjukat. Minden vasárnap kisétál a közeli temetőbe, körülkapálja vagy gereblyézi a sírt, friss virágot tesz a vázákba. Vajon Ananké mire gondolt, amikor ezt mérte ki rá? Vajon Gizella beteljesítette azt a szerelmet, ami egykor az anyja, Hoffer Zsuzsanna és János apja, Gyulavári István között nem teljesedhetett be?

A titkárnő hamarosan nyugdíjba megy, pedig mennyi mindent tudna mesélni a vállalat és a falu múltjáról, ha akarna, de nem beszél, csak igen ritkán, ha új főnöke faggatja. Mosolyogva őrzi a titkait, fáradhatatlanul dolgozik, és féltő szeretettel segíti a fiatal Pallagit, aki akár az ő fia is lehetett volna.

Vajon megérte-e Gizellának annyira szeretni Gyulavári Jánost, hogy lemondott miatta az anyaságról is? Vajon magunk döntünk a sorsunkról, vagy meg van írva előre? Az erdő látta ezt a nagy szerelmet, annak minden titkát.

3. 7 A századforduló

A 19. század végén Bánlaky Pál kedvenc kastélya legfiatalabb, technikai érdeklődésű fia, Bálint újító ötleteinek kísérleti terepévé, majd nagykorúságát követően kedvenc tartózkodási helyévé, később otthonává vált.

A fiatal Bánlaky Bálint húszévesen ámulva nézte az 1900. április 14-én megnyílt párizsi világkiállítás csodáit, nem tudott betelni az új korszak ipari-technikai vívmányaival. Már az előző század végén kezdetét vette egy hihetetlen ütemű ipari fejlődés és ehhez kapcsolódó modernizáció, tele felfedezésekkel, újításokkal, izgalommal és optimizmussal. Az ifjú gróf csodás jövendő századot álmodott, mint kortársai közül sokan. Ez idő tájt már bátyja, a következő Bánlaky Pál volt a család feje, vele könnyebb volt szembeszállni, mint a nemrég elhunyt apjukkal, így Bálint, akit mindig is a mennyiségtan és a természettudományok érdekeltek, abbahagyhatta végre a számára kínzón unalmas jogi tanulmányokat, és átiratkozhatott a Habsburg József nádorról elnevezett Magyar Királyi József Műegyetem gépészmérnöki szakosztályára. Pál bátyja és Béni öccse is jurátuskodott, tehát volt folytatója a családi tradíciónak.

1900 tavaszán Párizsban a kiállítás szenzációja volt az új energia, az elektromosság, és a Lumière fivérek által vetített film. Tömegeket vonzottak a panorámafestmények és a filmvetítés ötvözésével létrejött panorámabemutatók, mint a Cinéorama és a Trans-Sibériai Vasúti Panoráma.

Bálint úrfi minden este megcsodálta a fényárban úszó, több tízezer villanykörtével megvilágított Szajna-partot és az Eiffel-tornyot, amelyet még az előző, 1889-es világkiállításra építettek, és ezúttal fényes aranysárga színűre festettek. Gyönyörködve sétált át a legújabb Szajna-hídon, amelyet a francia-orosz barátság szimbólumaként az első Fabergé-tojásokat megrendelő III. Sándor cárról neveztek el. A hídtól az Invalidusokig húzódtak az ipari újdonságokat bemutató pavilonok – ezek nyűgözték le leginkább a fiatal grófot. Hosszasan időzött az egyik legnagyobb kiállítóhelyen, a Nemzetek Manufaktúrái Pavilonban, és nagy lelkesedéssel szemlélte a jövendő világ ipari, technikai eszközeit. Többször kipróbálta a jövő városaiba álmodott, zseniális elektromos mozgójárdát.

Sok évvel később a svájci Leysin modern szanatóriumában már az alapvető berendezéshez tartoztak a mozgójárdák, mozgólépcsők és a felvonók. A gróf, aki egy tragikus baleset után került a szanatóriumba, itt döntötte el, hogy megbarátkozik a megváltoztathatatlannal, és megpróbál együtt élni a fogyatékosságával.

Az 1900-as párizsi világkiállításon a magyar találmányok is nagy érdeklődést keltettek: Bánki Donát porlasztója, Bláthy Ottó és Zipernowsky Károly – aki Bálint egyetemi tanára volt – egyfázisú motorja, a világ első karburátora, Eötvös Loránd torziós ingája és Jedlik Ányos dinamója. Sikert arattak a Thék-gyár bútorai, a Zsolnay-gyár eozinmázas kerámiái, Fischer Jenő herendi porcelánjai és Róth Miksa szecessziós üvegablakai is. De itt ismerkedett meg a fiatal gróf Hibján Samu ötvösművésszel és az ékszereivel, melyeket már az 1896. évi millenáris kiállításon is nagydíjjal jutalmaztak. Hibján majd néhány évvel később számos míves ékszert készít Bánlaky gróf megrendelésére több hölgy számára is.

A magyar pavilonban Bálint találkozott régi barátjával, a Párizsban élő Szederkényi gróffal, aki nagy rajongója volt a képzőművészetnek, sőt maga is festőnek tanult. Az örökké pénzzavarban levő bohém gróf kitörő örömmel ölelte át rég nem látott barátját, és rögtön elmesélte neki, hogy az előző napon a belvárosi casinóban milyen hatalmas nyereményre volt kilátása, de mohósága miatt utolsó pillanatban váratlanul minden elúszott. Pirospozsgás vidám arca, harsány jókedve nem illett össze a szomorú veszteséggel, és főleg nem a kabátja hajtókáján viselt fekete szalaggal. Bálint nem is hagyta szó nélkül:

– Talán bizony a casinóban tegnap elúszott esélyedet gyászolod, hogy végül nem robbantottál bankot? – mutatott a szalagra mosolyogva.

Szederkényi nevetős, kerekded arca szögletesre komolyodott, még fiatal, sima homlokára is ráncok gyűrődtek a hirtelen komorságtól.

– Csak nem azt akarod mondani, hogy nem tudod, kinek a ravatalához járultak a fél világból Pesten?!

– Sajnos nem olvastam lapokat az utóbbi időben, annyira magával ragadott a kiállítás… – jött zavarba Bálint.

– De azt csak hallottad, hogy meghalt Munkácsy Mihály?!

– Ó, igen! Valahol német földön egy intézetben, ha jól tudom.

– Az endenichi gyógyintézetben. De a halálhíre Párizsban is nagy részvétet keltett. A lapok hosszú cikkekben emlékeztek meg a magyar mesterről, akiknek a Parc Monceau-beli szalonjába egész Párizs eljárt. Nem olvasod a lapokat?!

– Ha őszinte akarok lenni, azt kell mondjam, hogy nem. Járom a várost, jegyzetelek, nézelődöm, csodálkozom, ámulok, találkozom ismerősökkel, de újságot, azt nem sokat olvasok.

– Néhány napja aztán hazaszállították Pestre. A végtisztességet a kormány rendezte, az egész Műcsarnokot fekete lepellel vonták be, a ravatalnál pedig megjelentek az állami méltóságok, az országgyűlés tagjai, irodalmi és művészeti egyesületek képviselői és mindenki, aki le akarta róni a kegyeletét. Tegnap a temetés napján a képviselőház nem tartott ülést, a színházakban sem voltak előadások. Szívem szerint magam is hazautaztam volna, hogy személyesen járuljak a ravatalához, de, sajnos, a pillanatnyi likviditási gondjaim ezt nem tették lehetővé.

Egy nagy sóhajtással elhallgatott, majd Munkácsyra emlékezve magával cipelte Bálintot a csillogó III. Sándor hídra vezető promenád két oldalán egymással szemben felépített két kiállítási csarnokba: a Kis Palotában a francia, a Nagy Palotában a többi nemzet képzőművészeinek alkotásai kaptak helyet.

Bálintot a képzőművészeti alkotásoknál sokkal jobban lenyűgözte a Grand Palais impozáns épülete, a fölé boruló gigantikus üvegtető. Mint később megtudta, a megépítéséhez több acélt használtak fel, mint egy évtizeddel azelőtt az Eiffel-toronyhoz. A fiatalember Budapesten is sokszor megcsodálta a Nyugati pályaudvar üvegtetejét, a csarnokot áthidaló vasszerkezet légies könnyedségét. Az üveg és acél kettőse, a transzparencia és a teherhordó képesség összhangja annyira lenyűgözte, hogy saját birtokán egy nagy pálmaházat építtet majd ezzel a technológiával.

A világkiállítás ideje alatt Párizs soha nem aludt. Az ifjú Bánlaky gróf teste az egész napos talpalásban kimerült, agya azonban nem tudott pihenni, mintha minden műszaki innovációt egyszerre akart volna befogadni, megérteni. Egyik este Szederkényi türelmetlen kopogás után rontott be a Szajna-parton bérelt lakásába, ahol éppen egy műszaki leírást böngészett.

– Rendkívüli hírem van! Sikerült jegyet szereznem egy szenzációs előadásra! Öltözz, mert ma este színházba megyünk! – Szederkényi kipirult arca sugárzott a lelkesedéstől.

– Hova?! Ma nincs kedvem kimozdulni, kissé fáradt vagyok – tette le Bálint bosszúsan a kezében lévő, Rudolf Diesel mogyoróolajjal működtetett motorjáról szóló brosúrát.

– Nem mondhatsz ilyet! Sarah Bernhardt és Lucien Guitry játékát mindenki látni akarja! Nagy a tolongás, nagy nehézségek árán tudtam csak ezt a két jegyet megszerezni! – húzta elő szmokingja belső zsebéből a jegyeket.

– Ó! Az isteni Sarah és Guitry? – kérdezte az ifjú gróf hitetlenkedve, és felcsillant a szeme.

– Pontosan, grófom, öltözz hát! A Châtelet térre innen gyalog is eljutunk. Az előadás pontban nyolc órakor kezdődik.

Bánlaky fáradtsága egy pillanat alatt elillant, és tőle szokatlan lendülettel a szekrényéhez lépett.

– Melyik darabban fogjuk őket látni? – kezdett el öltözködni.

– Rostand Sasfiókjában. Sarah játssza a címszerepet, Reichstadt hercegét, I. Ferenc osztrák császár unokáját, Guitry pedig Séraphin Flambeau-t, Napóleon egykori katonáját.

– Örülök, hogy láthatom a franciák két legnagyobb színészét. Köszönöm neked, barátom! Lucien Guitryt láttam már egyszer, amikor apámmal Párizsban jártunk. Még mielőtt elszerződött volna a szentpétervári francia színházhoz. De olvastam az ottani sikereiről is!

– Játékával annyira sikerült lenyűgöznie az orosz cárt, hogy Guitry kint született fiainak a keresztapja lett. De legalábbis a nagyobbiknak, az bizonyos, mert őt egyenest a neves keresztpapáról Alexandernek vagy Sachának nevezték el. Mindenesetre az a lényeg, hogy Guitry most nem Szentpéterváron, hanem Párizsban van, és ma este nekünk játszik! – csettintett elismerőn Szederkényi, miközben barátja már a mellényét gombolva a tükörben nézte magát.

– A színház után meghívlak vacsorázni. A helyet te választhatod, de menjünk fel az új felvonóval a Sacré Coeur-höz! Jobban kiismered magad a Montmartre-on, mint én valaha is fogom – kacsintott rá.

Szederkényi elégedett mosolyra húzta a száját. Ismét pénzzavarral küzdött, a jegyeket is egy másik barát kölcsönéből vette.

– Rendben! Szóval ma este Rostand darabjával hazautazunk a jó öreg bécsi Schönbrunnba, azután pedig belevetjük magunkat a párizsi éjszakába. Gyerünk!

A színészek csodálatos játéka, szuggesztív előadásmódja páratlan élményt jelentett. A közönség állva tapsolt, és virágok özöne hullt a színpadra. A két fiatal magyar gróf az előadástól lenyűgözve keresett kevésbé fennkölt szórakozást a Montmartre-on. Végül a Folies Bergère-ben kötöttek ki.

Az egyik asztalnál magyar szót hallottak. Egy jókedvű társaság ült ott, csupa náluk idősebb, neves festő és szobrász. Egyikük, Ferenczy Károly felismerte Szederkényit, és hívta, hogy csatlakozzanak hozzájuk. Az asztaltársaság éppen ifj. Vastagh György sikerét ünnepelte. A víg kedélyű, kackiás bajuszú szobrász állatszobraival már korábban elnyerte Ferenc József figyelmét, így Monarchia-szerte gyorsan ismert lett. A mulató hangulata, a kellemes vacsora és az elfogyasztott borok hatására egyre pikánsabb témák kerültek terítékre.

– Alig egy éve történt, a sajtó nem győzött cikkezni a kínos esetről. Hogyhogy nem hallottad? – kérdezte nevetve Szederkényi az előző francia elnök különös haláláról a szobrászt.

– Afrikából hazatérve az Alföldön töltöttem az időmet, szürkemarhagulyák és csikósok társaságában. Már megbocsáss, de oda nemigen jutnak el az Élysée-palota szaftos pletykái Faure elnök túlzásba vitt ajzószerfogyasztásáról.

– Mi, akik akkor éppen Párizsban időztünk – nézett Ferenczy Szederkényire –, másról sem olvastunk akkortájt, mint hogy Félix François Faure elnököt félreérthetetlen szituációban érte a halál, szeretője, a nála jóval fiatalabb Cécile Sorel karjaiban.

– Ilyen is csak a franciáknál történhet meg! Szívesen halnék meg én is így! – emelte poharát nevetve a már kapatos Bánlaky gróf.

Mindnyájan hahotáztak és ittak, majd amikor elhallgatott a zene, egy pillanatra ők is elcsendesedtek és elgondolkoztak. Mintha a nemrég elhunyt francia elnök szelleme szállt volna el felettük, hogy emlékeztesse őket: egyikük sem tudhatja, hogy a Moirák mikor, milyen tevékenykedés közepette vágják majd el életük fonalát.

Másnap Bálint találkozhatott Eötvös Loránddal, aki nemcsak az egyetemen volt professzora, de anyja révén, a Rosty atyafiság okán a rokona is. Eötvös, aki ez idő tájt a Magyar Tudományos Akadémia elnöki tisztét is betöltötte, azért érkezett Párizsba, hogy kutatási eredményeiről tájékoztassa a nemzetközi szaktekintélyeket. A világkiállítás programjai közé iktatott fizikai kongresszuson tartotta meg az előadását, ahova magával vitte Bálintot is. A világkiállításon az Eötvös-ingáért nagydíjjal tüntették ki, ennek ellenére a hatnapos, hét szekcióban tartott Párizsi Nemzetközi Fizikakongresszuson ismertetett gravitációs és mágneses méréseit mérsékelt lelkesedéssel fogadták, sőt a torziós inga jelentőségét sem értékelték kellőképpen. Bálintot mindenesetre ezúttal is magával ragadta neves rokona élvezetes, minden póztól és modorosságtól mentes, egyszerű, világos előadásmódja, valamint törhetetlen optimizmusa, a tudományba, a józan észbe vetett szilárd hite. A tudós, aki gyakorlott hegymászó is volt, magával vitte a fiatalembert egy délutáni kirándulására is. Estig járták szinte megállás nélkül az alig 130 méter magas Montmartre girbegurba utcácskáit, szőlőit és szélmalmait. Eötvös fiatalabb korában számos magashegyi túrát tett, főleg a Dolomitokban, így ki sem melegedett a kiruccanás alatt, miközben a hízásra hajlamos, fiatal kora ellenére máris köpcös Bálint már fújtatott, nem érezte a lábait. Végül Eötvös megkegyelmezett neki, és pihenőt tartottak a montmartre-i temetőben, ahol lassított a tempón: egy-egy síremléknél megálltak, és néhány szóval megemlékeztek Heinéről, Stendhalról, és persze hosszabban a fizikusokról, André-Marie Ampère-ről, Léon Foucault-ról. Úgy tűnt, hogy Eötvös Loránd nem először jár ebben a temetőben, mert magabiztos léptekkel kalauzolta tovább Berlioz és Marie-Antoine Carême, a híres francia szakács síremlékéhez. Bálint nemigen érdeklődött a gasztronómia története iránt, de míg leértek a dombról, újból elámulhatott bácsikája hihetetlen sokoldalúságán, egyetemes tudásán, pedagógiai érzékén, amint elmesélte a Napóleon, majd annak bukása után IV. György, I. Sándor cár és Ferenc József udvari szakácsaként is dolgozó mester életrajzát. A domb felénél jártak már, amikor gyönyörű panoráma tárult eléjük, így Eötvös megállt, hogy pihenhessen izzadó homlokú fiatal rokona.

– Zseniális, hogy a fizika mellett mi minden érdekel. Sosem gondoltam volna rólad, hogy ilyen mélységben elmerülsz a főzés tudományában – vette elő bézs színű zsebkendőjét szuszogva a köpcös fiatalember.

– De hiszen a főzés színtiszta fizika! Ha beledobjuk a főzővízbe a gombócot, ahogy nő a térfogata, a tömege megmarad, a fajsúlya azonban könnyebb lesz a víz fajsúlyánál, aztán szépen feljön a víz tetejére. Vagyis megfő…

– Igaz, igaz. A sütés-főzés csupa fizika – szuszogta Bálint.

– A gasztronómia története meg színtiszta történelem. Egy nép étkezési kultúrája, szokásai, konyhájának fejlődése szorosan összefügg az adott nép történelmével. Sőt, a politikával is!

– Hát a diplomáciában a fehér asztalnál, teli hassal mindig könnyebb tárgyalni, és nagyobb az esélye a megegyezésnek.

– Így igaz. A „királyok szakácsa és a szakácsok királya” címmel is illetett Carême végigfőzte az első összeurópai kongresszust 1814-15-ben Bécsben, ahol a napóleoni háborúkat követően átrajzolták Európa térképét.

– Akkor éppen Ferenc császár szolgálatában állt?

– Ó, nem! A ravasz francia mesterdiplomata, Talleyrand szakácsaként érkezett és főzött Bécsben. A kongresszus több mint egy évig tartott, és Európa minden állama a legmagasabb szinten képviseltette magát. Képzelheted, mennyi érdek és érdekszövetség ütközhetett, hány tárgyalás és hány étkezés zajlott le ez alatt az idő alatt?!

Mire az Hôtel Royalhoz, Eötvös szállásához értek, azt is megtudta, hogy Carême hozta divatba a fehér szakácsruhát és a magas, henger alakú szakácssapkát. Amikor meleg kézfogással elbúcsúztak egymástól, és a bácsikája mögött becsukódott a szálloda kétszárnyú ajtaja, Bálint azonnal leintett egy konflist, és hazavitette magát. Mindig is tudta, hogy Eötvös Loránd kiváló előadó, csodás mesélő és hihetetlenül művelt ember, de azt nem, hogy ilyen fizikai állóképességgel is rendelkezik. Bálint másnapra megbeszélte Szederkényivel, hogy kimennek megcsodálni az olimpiai játékokat, de sajgó lábát kinyújtva nem volt benne biztos, hogy fel tud majd kelni.

A párizsi világkiállítással egy időben zajlottak a II. olimpiai játékok is, ahol a magyarok egy aranyat, két ezüst- és két bronzérmet nyertek. A fiatal gróf ott volt a Bois de Boulogne parkjában is, ahol Bauer Rudolf diszkoszvető győzelmének ünnepélyes kihirdetésekor tévedésből megszólalt az amerikai himnusz. A magyarok fújolására, tiltakozására az összezavarodott zenekar abbahagyta, és idegesen lapoztak a kottáikban, a szintén ideges karmesterre sandítva, aztán kisvártatva rázendítettek a Gott erhaltéra. Erre a magyar sportolók és szurkolók teli tüdőből énekelni kezdték Kölcsey Himnuszát. Persze a franciáktól nem lehetett elvárni, hogy megértsék a Lajtától keletre élő népek bonyolult viszonyrendszerét sem akkor, sem később: a magyar bajnokoknak végül a soknemzetiségű Osztrák–Magyar Monarchia hivatalos himnuszát játszották.

Hiába fogadja el három évvel később a magyar országgyűlés a magyar himnuszról szóló törvénycikket, azt Ferenc József sosem szentesíti, így nem is lép hatályba. Nagyon-nagyon sokat kell várni, hogy Kölcsey és Erkel remekműve végül 1989-ben törvény által rögzítetten hivatalos nemzeti himnusszá váljon.

A párizsi világkiállítás hatalmas sikerrel: 161 nagydíjjal és 264 aranyéremmel zárult Magyarország számára, ezzel igen előkelő helyen végeztek a bemutatkozott nemzetek között. Párizsból való hazatérése után a mindig valami újat kereső Bánlaky Bálint alig győzte mesélni az élményeit, és mutogatni a kiállításról hozott füzeteket, újságokat, fotográfiákat, az ottléte alatt készített jegyzeteket és rajzokat egyetemi társainak. Az új műszaki találmányok, ipari megoldások lázában égtek mindannyian. Amikor gépészmérnöki oklevelét megszerezte, körbeutazhatta Európát, majd bátyja engedélyével elfoglalhatta a baravári hitbizományt, ami 50 654 hold szántóföldből, 98 050 hold erdőből, 3855 hold szőlőből, 12 074 hold legelőből állott. Ez a hitbizomány jóval szerényebb volt, mint a testvéreié, hiszen Pál és Benedek a Dél-Erdélyben fekvő hatalmas birtoktesten osztoztak, a történelem viharaiban mégis ez bizonyul majd a legmaradandóbbnak.

A baravári kastéllyal Bánlaky Bálint kitűnő személyzetet, Szidóniában pedig egy érett korú, de eleven szellemű, rátermett kulcsárnőt örökölt, akire bátran támaszkodhatott. Mire az új uraság berendezkedett a birtokon, addigra Szidónia fia már kitűnő eredménnyel végezte tanulmányait a megye központjában levő líceumban. A fiatal Mayer Antal, aki nevét nagyapja, a korán elhalt pozsonyi szűcs és szőrmeárus után kapta, gyermekkorát a kastély falai között töltötte. Ritka nagy szerencséje volt Szidóniának, hiszen a megesett leányok nem maradhattak szolgálatban a kastélyban, vagy ha igen, akkor az újszülöttet az öreg szülőkhöz vagy nevelőszülőkhöz kellett adni. Pál gróf azonban nemcsak megengedte, hogy a kisfiú az anyja mellett cseperedjen fel, de ő maga foglalkozott az értelmes és vidám lurkóval, aki élete alkonyán legnagyobb öröme lett. A falubeli asszonyok, akik árgus szemekkel őrködtek az ifjú leányok erkölcsei felett, csak maguk között ítélhették el és beszélhették ki Szidóniát. Szerencsésnek tartották, hogy a méltóságos úr gondoskodott a „félkézről született” gyermekről, aki kicsi korától igen helyes és eszes legényke volt, megerősítve ezzel az ősrégi hiedelmet, mely szerint mindig a szerelemgyerek a legsikerültebb.

Szidónia hűséggel szolgálta a fiatal Bánlaky grófot is, és el tudta érni, hogy fia a helyi elemi tanítója lehessen. A fiatal és lelkes tanító beköltözött az iskola melletti tágas tanítói lakásba. A gróffal kezdettől fogva kitűnően megértették egymást, később rendszeresen együtt sakkoztak a kastélyban.

Hogy Mayer Antal származásáról mit tudott a fiatal gróf, az a baravári erdő titka maradt.

4. 7 Szokatlan égi jelenség

Az ipari, technikai találmányok bűvöletében élő Bánlaky Bálint gróf a dualizmus gazdasági fejlődését kihasználva próbálta majorságait jövedelmezőbbé tenni, modernizálni, elsősorban a fakitermelést és -feldolgozást, hiszen birtokainak jó részét erdő tette ki. A dualizmus korának szédületes tempójú vasútfejlesztése igazán sok talpfának valót igényelt. A gróf kedvenc anyaga azonban mégsem a fa, hanem a fém volt, hamarosan talált is egy hasonló korú és érdeklődésű fiatalembert, a barafalvai kovácsmester fiát, akit aztán gépészként alkalmazott az uradalomban. A nyurga, ruganyos léptű Gyulavári Ferenc maga is ügyes kezű, az új technikai megoldások iránt érdeklődő ember volt, aki elvégezte a megyeközpontban a reáliskolát, de a családja anyagi helyzete nem tette lehetővé, hogy felsőfokú műszaki tanulmányokat folytasson. A két fiatalt egy világ – legfőképpen rang és vagyon – választotta el egymástól, de kapcsolatukat a közös érdeklődés, a kastély mellett kialakított műhelyben folytatott közös technikai, gépészeti kísérletezés kölcsönös tiszteletté érlelte.