COLM TÓIBÍN

LONG

ISLAND

PARK KÖNYVKIADÓ

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Colm Tóibín: Long Island

Picador, London, 2024

Fordította Kada Júlia

Copyright © Colm Tóibín 2024

Magyar kiadás © Park Kiadó, Budapest, 2024

Hungarian translation © Kada Júlia, 2024

Minden jog fenntartva

Borítófotó © Shelley Richmond/Arcangel

Felelős kiadó Tönkő Vera

A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Elekes Dóra

Szerkesztette Greskovits Endre

A szöveget gondozta Markwarth Ágnes és Kővári Bettina

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Borítótervező Féder Márta

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. készítette

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-633-100-9

Első rész

i

– Az az ír fickó már megint itt járt – ült le Francesca a konyhaasztal mellé. – Bekopogott minden ajtón, téged keresett. Mondtam neki, hogy azt hiszem, hamarosan hazajössz.

– Mit akart? – kérdezte Eilis.

– Megpróbáltam kiszedni belőle, de hiába. Név szerint téged keresett.

– Tudja a nevemet?

Francesca sokat sejtetően elmosolyodott.

Eilis méltányolta anyósa intelligenciáját és ravasz humorát.

– Más se hiányzik, csak még egy férfi – jelentette ki.

– Nekem mondod? – nézett rá Francesca.

Mindketten nevettek, és Francesca felállt, hogy induljon. Eilis az ablakból nézte, ahogy óvatosan lépeget a nyirkos pázsiton, megy vissza a házába.

Nemsokára megjön Larry az iskolából, aztán Rosella a különórákról, aztán majd hallani lehet, hogy Tony leparkol a ház előtt.

Most jó lenne rágyújtani, gondolta. De amikor egyszer dohányzáson kapta a tizennégy éves Larryt, megállapodott vele, hogy leszokik, ha a fiú is megígéri, hogy többé nem gyújt rá. Maradt még egy csomag cigaretta odafönt.

Amikor becsengetett valaki, ráérősen állt fel, azt hitte, Larryt hívja játszani valamelyik unokatestvére. De az előszobából már látta, hogy egy felnőtt férfi körvonalai rajzolódnak ki az ajtó tejüvegén. Amíg a jövevény a nevén nem szólította, eszébe se jutott, hogy erről az emberről beszélhetett Francesca. Ajtót nyitott.

– Maga Eilis Fiorello?

A férfinak ír akcentusa volt, donegali lehet, mint az egyik régi tanára, gondolta Eilis. Otthonról volt ismerős a tartása is, úgy állt ott, mintha támadásra számítana.

– Az vagyok – mondta.

– Magát keresem.

Szinte támadó volt a hangja. Eilisnek megfordult a fejében, hogy talán Tony cége tartozik neki.

– Hallottam.

– Maga a vízvezeték-szerelő felesége?

A kérdés gorombán hangzott, Eilis nem méltatta válaszra.

– A maga férje aztán érti a dolgát. Kapós egy szerelő, mondhatom. – Hátranézett, tudni akarta, nem hallja-e valaki. – Megcsinált az mindent a házban – emelte fel fenyegetően az ujját. – Olyat is, amit nem számított fel. Később is visszajárt, amikor tudta, hogy a ház asszonya otthon lesz, én meg nem. Olyan jó munkát végzett, hogy az asszony augusztusban szülni fog.

Hátralépett, és Eilis hitetlenkedő pillantását látva szélesen elmosolyodott.

– Hát így állnak a dolgok. Ezért vagyok én most itt. Márpedig annak a gyereknek nem én vagyok az apja, kimondom kereken. Annak énhozzám nincsen semmi köze. De az asszonynak, aki hordozza, én vagyok a férje, és ha valaki azt képzeli, hogy én egy olasz vízvezeték-szerelő zabigyerekét megtűröm a házamban, és hagyom, hogy a gyerekeim azt higgyék, éppolyan tisztességgel jött a világra, akárcsak ők, hát nagyon téved – bökött Eilisre megint. – Szóval alighogy az a kis fattyú megszületik, én fogom és elhozom ide. És ha maga nincs itthon, odaadom annak a másik asszonynak. Ha meg a maguk egyik házában sincs otthon senki, akkor lerakom ide, a maga küszöbére. És megmondhatja a férjének – lépett közelebb, és lehalkította a hangját –, hogy azt üzenem neki, ha még egyszer odatolja hozzánk a képét, egy vasrúddal megyek utána. Világosan beszéltem?

Eilis meg akarta kérdezni, Írország melyik részéből jött, mintha ezt az egészet meg se hallotta volna, de a férfi már hátat fordított neki. Törte a fejét, mivel kelthetné föl a figyelmét.

– Világosan beszéltem? – ismételte meg a férfi, amint a kocsijához ért.

Amikor Eilis nem válaszolt, újra megindult a ház felé.

– Augusztusban találkozunk, vagy talán július végén, aztán többet nem látjuk egymást, Eilis.

– Honnan tudja a nevemet? – kérdezte Eilis.

– Nagy fecsegő az a maga férje. Onnan tudom. Mindent elmesélt magáról a feleségemnek.

Ha a férfi olasz vagy egyszerűen amerikai, Eilisnek megfordult volna a fejében, hogy mindez talán csak üres fenyegetőzés. Ez az ember imádja a saját hangját hallani, állapította meg. De kihallott a hangjából valami mást is, valami makacsságot, sőt őszinteséget.

Ismert odahaza ilyen férfiakat. Ha valamelyikük rájönne, hogy a felesége megcsalta, így esett teherbe, hát nem tűrné meg a házában azt a gyereket.

Csakhogy odahaza senki se foghatna egy csecsemőt, és vihetné el egy másik házba. Valaki meglátná. Egy pap, egy orvos vagy egy éjjeliőr rávenné a férfit, hogy visszavigye a gyereket. De itt, ebben a csöndes zsákutcában senki se látná, ha valaki az ő küszöbén hagyna egy gyereket. Nyugodtan megtehetné. És a férfi viselkedése, makacs álla, elszánt tekintete meggyőzte Eilist, hogy komolyan beszél.

Amikor a kocsi elhajtott, Eilis visszament a nappaliba, és leült. Lehunyta a szemét.

Valahol a közelben van egy asszony, aki Tony gyerekét várja. Eilis nem tudta, miért gondolja, hogy az az asszony is ír. Talán úgy érezte, a látogatója csak egy ír nőnek parancsolgathat így. Bárki más szembeszegülne vele, vagy elhagyná. A gondolat, hogy ez a magára hagyott nő a csecsemőjével Tonyhoz fordulhat segítségért, hirtelen még jobban megrémítette, mint a küszöbén hagyott újszülött képe. De amikor a második kép minden részletével kibontakozott előtte, összeszorult a gyomra a félelemtől. Mi lenne, ha a csecsemő felsír? Fölvenné? És ha igen, mihez kezdene vele?

Ahogy felállt és odament egy másik székhez, már úgy érezte, mintha a férfit, aki az imént még olyan valóságosan, elevenen és ellentmondást nem tűrően állt előtte, csak olvasmányaiból ismerte vagy a tévén látta volna. Az egyszerűen képtelenség, hogy a házban, amely az egyik pillanatban még olyan csendes, a másikban ott terem ez a lármás látogató.

Ha beszélhetne róla valakivel, talán rájönne, mit érezzen, mihez kezdjen. Eszébe villant több mint húsz éve halott nővére, Rose. Gyerekkorában rá mindig számíthatott, ha valami baj volt. Anyjában sose bízott meg, és ő most különben is Írországban van, egy olyan házban, ahol telefon sincs. Két sógornője, Lena és Clara olasz családból származik, és közel állnak egymáshoz, de Eilishez nem.

Az előszobában ránézett a telefonra. Ha volna egy szám, amit felhívhat, egy barátnő, akinek beszámolhat arról, ami az imént az ajtóban lejátszódott! Nem gondolta, hogy a férfi, akárhogy hívják, valóságosabbnak tűnne, ha leírná őt valakinek. Úgyis tudta, hogy valóságos. Csak szerette volna, ha akad valaki, aki kicsit megnyugtatóbb megvilágításba helyezi a történteket. De abban a pillanatban nem jutott eszébe senki.

Fölvette a telefonkagylót, mintha tárcsázni akarna. Hallgatta a tárcsahangot. Letette a kagylót, aztán megint fölemelte. Kell lennie egy számnak, amelyet felhívhat. Füléhez emelte a kagylót, és rájött, hogy nincs ilyen.

Vajon Tony tudta, hogy ez az ember majd idejön? Eilis végiggondolta, hogyan viselkedett a férje az utóbbi hetekben, de nem jutott eszébe semmi különös.

Fölment a hálószobába, és úgy nézett körül, mintha idegen volna ebben a házban. Amíg fölvette Tony pizsamáját a földről, ahová a férfi reggel ledobta, megfordult a fejében, hogy ezentúl nem mos rá. Aztán belátta, hogy ennek nem volna semmi értelme.

Talán inkább azt kellene mondania neki, hogy költözzön az anyjához, és akkor beszélnie vele, amikor már összeszedte a gondolatait.

De mi van, ha csak félreértés az egész? Még őt hibáztatnák, amiért a legrosszabbat feltételezte a férfiról, akivel több mint húsz éve házasságban él.

Átment Larry szobájába, bámulta a falra szögezett hatalmas Nápoly-térképet. A fiú mindig azt mondta, az az igazi hazája, Eilis hiába magyarázta neki, hogy valójában félig ír, és igazság szerint már az apja is Amerikában született, egyébként meg a nagyszülei egy Nápolytól délre fekvő kis faluból származnak.

– Nápolyból hajóztak Amerikába – mondta a fiú. – Kérdezd csak meg tőlük.

– Én meg Liverpoolból hajóztam ide, de ez nem jelenti azt, hogy onnan származom.

Amíg Larry a Nápolyról szóló házi feladaton dolgozott, néhány hétig olyan volt, mint a nővére, minden részlet érdekelte, és hajlandó volt késő éjszakáig fennmaradni, hogy befejezze a munkát. De amint elkészült vele, megint a régi lett.

Most, tizenhat évesen már magasabb volt az apjánál, a szeme sötét, az arcbőre sötétebb az apjáénál és nagybátyjaiénál. De örökölte tőlük az igényt, hogy az egész ház tiszteletben tartsa az érdekeit, és azt, hogy kineveti anyja és nővére komolykodását, gondolta Eilis.

– Amikor hazamegyek – mondogatta Tony –, meg akarok fürödni, fogni egy sört, és fölrakni a lábamat.

– Én is ezt akarom – jelentette ki Larry.

– Gyakran kérdezem az Urat – nézett rájuk Eilis –, vajon hogyan tehetném még kellemesebbé férjem és fiam életét.

– Kevesebb beszéddel és több tévével – közölte Larry.

A zsákutca másik két házában, ahol Tony fivérei, Enzo és Mauro éltek a családjukkal, a gyerekek, legtöbben kamaszok, nem beszélhettek olyan fesztelenül a szüleikkel, mint Rosella és Larry. Rosella szerette a vitákat, amelyekben a tények felsorakoztatásával és a másik fél érveinek megcáfolásával kerekedhet felül. Larry minden vitában tréfára fordította a szót. Eilis mindig azon kapta magát, hogy Rosella pártját fogja, Tony meg sokszor hamarabb nevette el magát a fia valami képtelen érvén, mint maga Larry.

– Én csak egy vízvezeték-szerelő vagyok – mondogatta Tony. – Rám csak akkor van szükség, ha szivárog valami. Holtbiztos, hogy egy vízvezeték-szerelő sose jut be a Fehér Házba, ha nincs csőrepedés.

– De hát a Fehér Házban örökös a szivárogtatás – jelentette ki Larry.

– Na látod – mondta Rosella –, mégiscsak érdekel a politika.

– Ha Larry hajlandó lenne tanulni – jegyezte meg Eilis –, nagy meglepetést okozna mindenkinek.

*  *  *

Eilis hallotta, hogy Rosella megjött. Talán soha többé nem évődhetnek ilyen felszabadultan az asztalnál, gondolta. Ha annak a férfinak a látogatása nem valami csel volt, az ő életének ez a része lezárult. Bárcsak másképp fogadta volna a felesége terhességét, bár ne vonta volna be az ügybe őt vagy Tonyt. De aztán belátta, milyen kétségbeesett és hiábavaló gondolat ez. Nem kényszeríthette, hogy ne kopogjon be hozzá, csak mert ő ezt szeretné.

Amikor esténként leültek a vacsorához, Tony elmesélte a napját, beszélt az ügyfeleiről, utánozta a férfiakat és nőket, leírta a házukat, elmondta, gyakran milyen piszok van a mosogató vagy a vécé körül. Eilisnek legfeljebb azért kellett néha rászólnia, hogy hagyja már abba, mert túlságosan megnevettette Rosellát és Larryt.

– Ennek köszönhetjük, hogy étel kerül az asztalra – mondta Larry.

– De ide figyeljetek, ma délután még rosszabb volt – kezdte újra Tony.

Ezután ha Tony egyáltalán veszi a bátorságot, hogy beszámoljon a napjáról, gondolta Eilis, ő csak azt figyeli majd, hogy vajon mit hallgat el.

Lekiabált Rosellának, üdvözölte, aztán átment a nagy hálószobába, és becsukta az ajtót. Megpróbálta elképzelni, hogyan fogadja majd Rosella és Larry a hírt, hogy Tonynak gyereke lesz egy másik nőtől. Larry szeret hencegni, de valójában ártatlan, és el se tudná képzelni, hogy az apja szexelt egy nővel, akinek a házában elhárított egy csőrepedést, Rosella viszont regényeket olvas, és a leghátborzongatóbb bírósági ügyeket is megbeszéli a nagybátyjával, Tony legfiatalabb fivérével. Ha egy férj megfojtotta, aztán feldarabolta a feleségét, Frank, aki ügyvéd volt, és az egyetlen diplomás a testvérek közt, még szörnyűbb részleteket derített ki, és megosztotta őket az unokahúgával. Rosellát talán nem döbbentené meg, ha arról értesül, hogy apja házasságtörést követett el, de ebben Eilis nem lehetett biztos.

Különös módon Tony prűdebb nála, gondolta Eilis. Feszeng, ha túl sokáig tart egy csókjelenet a tévében. A családi ebédeknél gyakran ugratták egymást a fivéreivel, és célozgattak az asztalnál el nem mondható viccekre, de ennél tovább nem mentek. Azok a viccek soha nem hangzottak el. Neki tetszett, hogy Tony olyan régimódi. Emlékezett, hogy elpirult a férje, amikor a családtervezésről beszéltek. Végül miután végighallgatta két sógornője beszélgetését, akik a jelek szerint könnyű szívvel hagyták figyelmen kívül az egyház tanítását, egyszerűen betett egy doboz kondomot férje éjjeliszekrényének fiókjába.

Amikor Tony észrevette, elmosolyodott, és úgy nyitotta ki a dobozt, mintha nem tudná, mi van benne.

– Ezt én kaptam? – kérdezte.

– Azt hiszem, mindketten kaptuk – felelte akkor Eilis.

Jó hasznát vette volna az egyik kondomnak néhány hónapja, akkor most nem lennének ilyen bajban, állapította meg.

Ült az ágy szélén. Hogyan mondja el egyáltalán Tonynak, hogy az a férfi itt járt? Egy pillanatig azt szerette volna, ha most elmehetne valahová, ahol nem kell a történteken tépelődnie.

A helyiség, amelyet utólag építettek hozzá a házhoz, és valaha Eilis dolgozószobája volt, most Rosella és Larry tanulószobájául szolgált, bár Larry valójában nem sok időt töltött ott.

– Főzhetek egy teát vagy akár kávét is, ha akarod – mondta Eilis, amikor ott találta Rosellát.

– Tegnap is te főztél – felelte a lánya. – Most rajtam a sor.

Mindig nyugodt volt, mosolytalan és hallgatag, nem is hasonlított az unokatestvéreihez. Azok minden alkalmat megragadtak a vihogásra vagy álmélkodásra, miközben Rosella úgy nézett az anyjára, mint aki reméli, hogy nemsokára elviszik a családi összejövetelről a saját otthonuk nyugalmába. Amikor Tony és Larry lármát csapott, rendszerint úgy, hogy egymást túlharsogva utánozták a baseballmeccseket kommentáló rádióriportereket, Rosella visszavonult a dolgozószobájába, ahogy ő nevezte. Még zárat is szereltetett az ajtóra Tonyval, hogy Larry ne törhessen rá, amikor össze akarja szedni a gondolatait.

Eilis néha fojtogatónak érezte Tony szüleinek és két fivérének meg a családjuknak a közelségét. Szinte beláttak az ablakukon. Ha sétálni indult, valamelyik sógornője vagy az anyósa azonnal tudni akarta, hová megy, és miért. Azt, hogy ő szereti a magányt, és szívesen félrevonul, ír jellemvonásnak tekintették.

De a lánya olyan olaszos külsejű volt, hogy egyáltalán nem tekintették írnek. Így aztán el se tudták képzelni, miért olyan komoly.

Rosella megpróbált alkalmazkodni hozzájuk. Figyelmesen meghallgatta nagynénjeit és unokahúgait, szóvá tette az új ruhájukat meg frizurájukat, de valójában nem nagyon érdekelte a divat. Eilis tudta, hogy ha nem lenne olyan csinos, könyvmolynak és különcnek tartanák.

– A kecsességét meg a szépségét anyámtól és nagynénémtől örökölte – mondta a nagyanyja. – Ezek a mi generációnkat átugrották, Isten tudja, nekem nem jutott belőlük semmi, aztán átjöttek Amerikába. Rosella egy korábbi időszak gyermeke. És azok az asszonyok, az én felmenőim eszesek is voltak, nem csak szépek. Josefina néném olyan okos volt, hogy kis híján férjhez se ment.

– Ez okos dolog lenne? – kérdezte Rosella.

– Hát, néha igen, de azt hiszem, végül mégsem. És biztos vagyok benne, hogy te nagyon kapós leszel, ha eljön az ideje.

Rosella hetenként kétszer iskola és vacsora között átment a nagyanyja házába, hogy beszélgessen vele egy órát.

– És miről beszélgettek? – kérdezte Eilis.

– Olaszország újraegyesítéséről.

– De komolyan.

– Tudod, hogy a három menye közül téged szeret a legjobban?

– Dehogyis!

– Ma arra kért, hogy imádkozzam vele.

– Miért?

– Azért, hogy Frank bácsi rendes feleséget találjon.

– Mármint olasz feleséget?

– Mármint akármilyet. Azt mondja, az ő eszével meg az ő jövedelmével és manhattani lakásával kapkodniuk kellene érte. Azt hiszem, neki mindegy, hogy az asszony olasz, vagy sem. Látod, apa is mit talált, amikor elment egy ír bálba.

– Jobban szeretnél olasz anyát? Boldogabb lenne vele az életed?

– Nekem minden jó úgy, ahogy van.

*  *  *

Amíg Eilis átlapozta a Rosella íróasztalán felhalmozott könyveket, eszébe jutott, hogy az életet, amelyet Rosella olyan természetesnek tekint, apja és két házas fivére biztosítja, akik együtt dolgoznak olyan szorgalmasan és lelkiismeretesen, hogy az emberek megbíznak bennük. A legtöbb munkát úgy szerezték, hogy az emberek ajánlották egymásnak őket. A megrendelők köre sokkal nagyobb volt egy kisvárosénál, de néha annál is bensőségesebbnek, zártabbnak tűnt. Hamar kitudódik, hogy Tony teherbe ejtett egy nőt, amíg a házában dolgozott, és ennek itt ugyanolyan gyorsan híre megy, mint egy faluban.

Eddig sikerült elkerülnie, hogy elképzelje a munkaruhás Tonyt annak a nőnek a házában. Most azonban maga előtt látta, ahogy munkája végeztével feláll, és észreveszi, milyen hálásan néz rá a ház asszonya. Elképzelte, eleinte milyen félénk Tony. Aztán lassan szedelőzködik, távozni készül. Kínos lehet a csend.

– Gondod van a munkában? – kérdezte Rosella.

– Dehogy.

– Úgy látom, nagyon foglalkoztat valami.

– A munkával semmi baj. Csak most kicsit sok van.

*  *  *

Amikor Larry megérkezett, megpuszilta anyját.

– A cipőm tiszta, de az ajtó előtt hagytam – mutatott a lábára. – És meg kell hallgatnom a rádiót. A szobámban leszek, ha valaki keresne.

Később megjött Tony, és szokása szerint egyenesen az emeletre tartott, hogy lezuhanyozzon és átöltözzön, mielőtt lejön és megkeresi Rosellát, mint mindennap a kislány csecsemőkora óta. Ha kihallgathatta volna a beszélgetésüket, Eilis gyakran olyasmit tudott volna meg, amit egyikük sem mondott el neki, amit Rosella a nagyanyjától hallott, vagy amit Tony bizalmasan elárult a fivéreiről a lányának.

Krumplit tett az előző este készült raguba, amíg Larry megterített. Eddig sikerült észrevétlenül elkerülnie Tonyt. Ő most a nappaliban tévézett. Eilis rettegett a pillanattól, amikor kijön a konyhába, és megjegyzi, milyen jó illat van, vagy Larryvel tréfálkozik. Mindig derűs, megnyugtató légkört teremtett. Eilis sógornői gyakran panaszkodtak, hogy a férjük milyen hallgatag, komor, amikor hazajön a családjához. Anyósuk megkérdezte Rosellát, az ő apja hogyan viselkedik otthon.

– Mit mondtál neki? – kérdezte Eilis.

– Azt, hogy mindent viccesnek talál, és mindig aranyos.

– És a nagyanyád mit mondott?

– Azt, hogy te mindenkiből a legjobbat hozod ki, és hogy talán Lena és Clara tanulhatna tőled, és akkor Enzo bácsi meg Mauro bácsi is vidámabb lenne otthon.

– Neked ezt mondta. Kíváncsi vagyok, másoknak mit mond.

– Ő sose mond semmi olyat, amit nem gondol komolyan.

*  *  *

Amíg Eilis a ragut kavargatta, végig háttal állt az ajtónak, aztán elmosogatott néhány edényt. Bárcsak sokáig így maradna, gondolta. Bárcsak Tonyt lenyűgözné valami a tévében, és még sokáig nem jönne az asztalhoz.

Amikor belépett, Eilis nem fordult meg, hanem szorgosan törölgette a tányérokat. Zavarában egy pillanatig nem emlékezett, milyen sorrendben szokta kitálalni a vacsorát. Lehet, hogy Tony kap elsőnek? Vagy talán Larry, a legfiatalabb? Vagy Rosella? Kitálalta a ragut, két tányérral az asztalhoz ment, és letette Rosella meg Larry elé. Aztán szó nélkül, Tonyra rá se nézve indult a másik két tányérért. Tony épp azt mesélte Rosellának meg Larrynek, hogy megtámadta egy kutya, amikor félig bent volt egy szekrényben, és kereste a csőrepedést.

– Amint a foga közé kapta a nadrágom fenekét, rángatni kezdett az a vadállat. A gazdája egy norvég nő, akinek a házában még sose járt férfi.

Eilis állt és hallgatta. Biztosra vette, hogy Tony nem is sejti, hogyan hangzik ez az ő fülének. Ez is csak egy kis történet a sok közül. Saját tányérját egyelőre félretette, fogta Tonyét, és megint az asztalhoz ment vele. Amikor már letette volna a tányért, kicsit megdöntötte, és egy kevés ragu kiömlött. Aztán még jobban megdöntötte. Az étel lefolyt a padlóra Tony mellett. Amikor a férfi rémülten ránézett, ő csak állt, kezében az üres tányérral.

Rosella odaszaladt, és kivette anyja kezéből a tányért, amíg Tony meg Larry elhúzta az asztalt és a székeket, hogy feltakaríthassák a padlót. Tony a ragu darabjait szedte föl a földről.

– Mi van veled? – kérdezte Rosella. – Hogy csak állsz itt.

Eilis nem vette le a szemét Tonyról, aki hozott egy szivacsot meg egy tál vizet. Várta, hogy a férje megint ránézzen.

– Van még ragu a lábosban – mondta Larry.

Amikor már tiszta volt a padló, az asztal visszakerült a helyére, és Tony is kapott egy újabb tányér ragut, szótlanul ettek. Ha Tony megszólal, Eilis félbeszakította volna. Tisztában volt azzal, hogy Rosella és Larry nyilván észrevette, hogy valami történik a szüleik között. De ő csak Tonyt figyelte: neki kellett felfognia, hogy Eilis már mindent tud.