REJTŐ JENŐ

(P. HOWARD)

EL A POKOLBÓL!

Szerkesztő:

Varsányi Gergely

Borító:

Szentiványi Péter

Kiadó: Pályázatfigyelés Kft.

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Hajmáskér, 2021

ISBN: 978-615-6377-49-4

Greenlight Könyvek

www.greenlightpalyazatok.hu

1.

Fred Hartmann, Európa weltersúlyú boxbajnoka, másnéven a «Német Pampák Vad Bikája» egy nagy fehér kövön ült és csendesen sírdogált. Még csak nem is azzal a férfias tragikummal művelte ezt, amellyel végeredményben minden ember sírvafakadhat egy különös alkalomból, akkor is, ha boxbajnok; még csak azt sem lehet mondani, hogy a sírás ritka momentum volt életében, mert Fred Hartmann (a Német Pampák Vad Bikája) ezidőtájt gyakran sírdogált, egy beteges ember elkeseredésével, tehetetlenül és szentimentálisan. Talán felesleges az Európa-bajnok könnyezését bővebben indokolnom, ha bevallom, hogy ez a tragikomikusan leírt kitünő sportember én magam voltam.

El vagyok készülve arra, hogy a sportban járatos olvasók, akik jól ismerik korunk Európa-bajnokainak nevét, kétségbe vonják majd, hogy ezt a minősítést valóban elnyertem. A kételkedőknek szívesen állok rendelkezésükre bizonyítékaimmal: különböző színű, hatalmas feltűnő falragaszokkal, amelyek igazolhatják, hogy valóban én vagyok az a bizonyos német boxoló, ki 1917-ben Jimmy Hankins néger sampiont fölényesen knokautoltam Stockholmban, az európabajnoki címért vívott küzdelem alkalmából. Nehezebb lesz azonban meggyőzni személyes ismerőseimet, akiket esetleg megtéveszthet az a körülmény, hogy én az említett mérkőzés évében mindössze tizenkét éves voltam, tehát eléggé serdületlen ahhoz, hogy Jimmy Hankins néger boxoló felett aratott győzelmem kézenfekvő legyen. Azért állításom mellett mégis kitartok. Ha a kitünő Münchhausen báró irodalmi követői közé tartoznék, akkor most elmondhatnék egy izgalmas történetet, amikor gimnazista koromban szüleim éberségét kijátszva egy este elszöktem Stockholmba boxolni, leütöttem Jimmy Hankinst és reggel nyolc órakor már ott ültem ártatlan arccal Miklósi tanár úr óráján. Nem akarom azonban a birtokomban lévő bizonyítékok alapján megtéveszteni a sportembereket és az ismerőseimet, tehát bevallom a falragaszokról, hogy azok Afrikában kerültek nyilvánosságra. Kizárólag ott hirdették a falról, vagy oszlopról, hogy csekélységem, a német bajnok, este nyolc órakor mérkőzik Roger Ruban-nal, a kikötő «Etranger» nevű csapszékében, amely a kültelkeken megfelel a fedett tornacsarnoknak. Mint mellékes tulajdonságomat még megemlítette a plakát, hogy én vagyok a Német Pampák Vad Bikája. Az a csekélység, hogy Németországban nincsenek pampák, igazán nem tünt fel senkinek Dakarban, ebben a szép nagy városban, amely csak az egyenlítőnél terül el és több emeletes európai mintára épült, de szerintem sokszorosan kiérdemelte a «legsötétebb Afrika» jelzőt. Én azt hiszem, ha Stanley megfordult volna néhányszor Középafrika valamelyik kikötővárosának lebujaiban és ó-városi házblokkjai között, sokkal jobb véleménye lett volna a Nyam-Nyamokról, Mangbattukról és a többi kannibál-törzsről. Sajnos, Európa-bajnokságom dicsőségét kizárólag az ilyen kikötőnegyedbeli és ó-városi italméréssel egybekötött sportbemutatókon élvezhettem. Nyilván a hangzatos plakát következtében az olyan emberek, akik értettek az udvariassághoz, csakis «Bika úrnak» szólítottak. Holott külső megjelenésem sajnálatosan kevés okot adott arra, hogy evvel a félelmetes állattal hozzanak összefüggésbe. Szánalmas soványságomban inkább emlékeztettem egy sokszor látott plakátra, amely óva inti a munkásságot az alkoholtól és a tüdővésztől. És mégis rövid időközökben megmérkőztem, számos menetben Ruban francia bajnokkal a «Szahara Veszett Oroszlánja» címért, sajnos mindvégig eredménytelenül, Északafrika jelentősebb városaiban és lebujaiban. Hallgassák meg tehát ezt a különös és tanulságos történetet, melynek egy kis banalitással azt a címet is adhattam volna: „hogyan lettem én Európa-bajnok.”

2.

A francia és olasz nemzet politikai versengése az 1920-as években nyugatafrikai gyarmataikon tombolta ki magát és a riffháború után újult erővel lobbant fel a két ország egymás torkát kereső gyarmati politikája. A délamerikai betelt kivándorlási kvóták után ez a földrész jött divatba a lehetőség-hajszoló gazdasági emigránsok körében, akik időnként valami országokra szóló tömeghisztériával, Európa minden pontjáról csapatostól kezdenek kivándorolni egy-egy tengerentúli földrészre. A két ország gazdasági hadműveletei valóban kitermeltek valami ipari mozgalmat, spekulációknak kedvező lehetőséget és főképpen a francia gyarmatokat lepte el egy tömeg optimista munkanélküli és szerencsevadász.

Ezidőtájt abban a mérsékelten kellemes helyzetben voltam, hogy a francia idegenlégió közlegényének nevezhettem magamat. Mélyen bent Afrikában egy nem régen létesült garnizon kaszárnyájában feküdt az ezredem. A szó szoros értelmében feküdt, mert nyár derekán voltunk, az úgynevezett «szieszta» idejében, amikor a légionista előírás szerint a nap legnagyobb részét az ágyán fekve tölti, mert a meleg, európai ember számára, ilyenkor elviselhetetlen. Elfogulatlanul meg kell állapítanom, hogy a légióról elterjedt szörnyű hírek kissé túlzottak. Ezzel nem azt akarom mondani, hogy egy balmazújvárosi csatornatisztító élete nem fejedelmi állapot a légionárius viszonyaihoz képest, csak azt a lényegében nem nagy különbséget állapítom meg, hogy a légionista nagyon szomorú sorsának ötven százalékban ő maga az oka. A vasszigort elsősorban az teszi elviselhetetlenné, hogy csupa idegbeteg, szertelen természetű, letört és kirongyolt életű ember van itt együtt, akiknek egy sokkal enyhébb katonai szellem is a pokolt jelentené, viszont egy fegyelemhez szokott, jó magyar baka nem élne át annyi kínlódást itt, mint általában a légionisták. Lényegesen elviselhetőbbé tette sorsomat társaiménál az az óvatosságom, amellyel a legcsekélyebb rendetlenségtől, vagy fegyelmezetlenségtől is tartózkodtam. Bizonyos, hogy európai embernek, kényelmetlen katonai élet közepette hozzátörni az afrikai viszonyokhoz, igen súlyos feladat, de minden testi kínnál keményebb megpróbáltatás az élet egyhangúsága és tartalmatlansága. Európai fogalmak szerint ez a hadsereg nem más, mint uniformisban tengődő tipikus civilek szerencsétlen csordája.

Mélyen bent Afrikában aránylag több szabadsága van a légionistának, mint a nagyobb garnizonokban, ahonnan sokféle módon megszökhet, elérheti a tengerpartot, míg itt elvágva a modern közlekedés minden eszközétől, olyan helyen, ahol még falut is csak országnyi távolságban találhat, a szökés szinte lehetetlen. Mennél tovább szolgál a légionista, annál északabbra kerül, míg az egész nagy garnizonokba, kultúrált Északafrikába csak az kerül, akinek törzslapjára odabiggyesztik néhány évi szolgálat után, hogy: «megbízható». Ezért a messze délkeleten fekvő ezredek több szabadságot élveznek, ami inkább azt jelenti, hogy nem kell őket bezárni, mert a föld, az ég, a nap, a levegő, minden, egy izzásig túlfűtött, kiszámíthatatlan kilométerekre terjedő roppant börtön. Ezért a légionisták napközben kijárhatnak a kaszárnyából, kedvük szerint szórakozhatnak, amely szórakozás általában abból áll, hogy egy istállószerű kocsma gyékénypadlóján ülve szerencsejátékot játszanak, isznak, vitatkoznak. Ha jobban berúgnak a szokottnál és általában ez nem szokatlan, akkor megverik az arabokat. Ilyenkor futólépésben érkezik az őrjárat, nyolc ember, ezek szintén megverik az arabokat. A kedvesem egy arab leány volt, akit a légionisták Holdnak neveztek. Hold nem volt egyike azoknak a hölgyeknek, akiket fiatal lányok elé úgy szoktak odaállítani, mint a hűség köve